\documentclass[DIV=12,%
               BCOR=0mm,%
               headinclude=false,%
               footinclude=false,open=any,%
               fontsize=10pt,%
               oneside,%
               paper=a4]%
               {scrbook}






\usepackage[noautomatic]{imakeidx}



\usepackage{microtype}
\usepackage{graphicx}
\usepackage{alltt}
\usepackage{verbatim}
\usepackage[shortlabels]{enumitem}
\usepackage{tabularx}
\usepackage[normalem]{ulem}
\def\hsout{\bgroup \ULdepth=-.55ex \ULset}
% https://tex.stackexchange.com/questions/22410/strikethrough-in-section-title
% Unclear if \protect \hsout is needed. Doesn't looks so
\DeclareRobustCommand{\sout}[1]{\texorpdfstring{\hsout{#1}}{#1}}
\usepackage{wrapfig}

% avoid breakage on multiple <br><br> and avoid the next [] to be eaten
\newcommand*{\forcelinebreak}{\strut\\*{}}

\newcommand*{\hairline}{%
  \bigskip%
  \noindent \hrulefill%
  \bigskip%
}

% reverse indentation for biblio and play

\newenvironment*{amusebiblio}{
  \leftskip=\parindent
  \parindent=-\parindent
  \smallskip
  \indent
}{\smallskip}

\newenvironment*{amuseplay}{
  \leftskip=\parindent
  \parindent=-\parindent
  \smallskip
  \indent
}{\smallskip}

\newcommand*{\Slash}{\slash\hspace{0pt}}


% http://tex.stackexchange.com/questions/3033/forcing-linebreaks-in-url
\PassOptionsToPackage{hyphens}{url}\usepackage[hyperfootnotes=false,hidelinks,breaklinks=true]{hyperref}
\usepackage{bookmark}

\usepackage[swedish,shorthands=off]{babel}
\babelfont{rm}[Path=/usr/share/fonts/opentype/linux-libertine/,%
 BoldFont=LinLibertine_RB.otf,%
 BoldItalicFont=LinLibertine_RBI.otf,%
 ItalicFont=LinLibertine_RI.otf]{LinLibertine_R.otf}
\babelfont{tt}[Scale=MatchLowercase,%
 Path=/usr/share/fonts/truetype/cmu/,%
 BoldFont=cmuntb.ttf,%
 BoldItalicFont=cmuntx.ttf,%
 ItalicFont=cmunit.ttf]{cmuntt.ttf}
\babelfont{sf}[Scale=MatchLowercase,%
 Path=/usr/share/fonts/truetype/cmu/,%
 BoldFont=cmunsx.ttf,%
 BoldItalicFont=cmunso.ttf,%
 ItalicFont=cmunsi.ttf]{cmunss.ttf}



\renewcommand*{\partpagestyle}{empty}


% global style

\pagestyle{plain}




\usepackage{indentfirst}

% remove the numbering
\setcounter{secnumdepth}{-2}

% remove labels from the captions
\renewcommand*{\captionformat}{}
\renewcommand*{\figureformat}{}
\renewcommand*{\tableformat}{}
\KOMAoption{captions}{belowfigure,nooneline}
\addtokomafont{caption}{\centering}







\deffootnote[3em]{0em}{3em}{\textsuperscript{\thefootnotemark}~}


\addtokomafont{disposition}{\rmfamily}
\addtokomafont{descriptionlabel}{\rmfamily}


\frenchspacing
% avoid vertical glue
\raggedbottom

% this will generate overfull boxes, so we need to set a tolerance
% \pretolerance=1000
% pretolerance is what is accepted for a paragraph without
% hyphenation, so it makes sense to be strict here and let the user
% accept tweak the tolerance instead.
\tolerance=200
% Additional tolerance for bad paragraphs only
\setlength{\emergencystretch}{30pt}

% (try to) forbid widows/orphans
\clubpenalty=10000
\widowpenalty=10000





% given that we said footinclude=false, this should be safe
\setlength{\footskip}{2\baselineskip}
\setlength{\parindent}{15pt}

\title{Intervju med J. C. Mechoso}
\date{2009-2010}
\author{fAu - federación Anarquista uruguaya}
\subtitle{}






% https://groups.google.com/d/topic/comp.text.tex/6fYmcVMbSbQ/discussion
\hypersetup{%
pdfencoding=auto,
pdftitle={Intervju med J. C. Mechoso},%
pdfauthor={fAu - federación Anarquista uruguaya},%
pdfsubject={},%
pdfkeywords={Socialanarkism; anarkism; intervju; uruguay; specifism; organisering; Latinamerika; individualism; Malatesta; anarkokommunism; Plattformism}%
}


\begin{document}









  \begin{titlepage}


  \strut\vskip 2em
  \begin{center}

  {\usekomafont{title}{\huge Intervju med J. C. Mechoso\par}}%
  \vskip 1em
  
  \vskip 2em
  
  {\usekomafont{author}{fAu - federación Anarquista uruguaya\par}}%
  
  \vskip 1.5em



   
   \vfill



  
  {\usekomafont{date}{2009-2010\par}}%
  


  \end{center}


     \end{titlepage}
     
     \cleardoublepage





\tableofcontents
% start a new right-handed page

\cleardoublepage



\section{\textbf{Introduktion}}


En kort introduktion och presentation om Juan Carlos Mechoso,
vem han var och vilka händelser han var inblandad i under sitt liv.
Han föddes den 24 mars 1935 i Flores-distriktet i staden Trinidad
(Uruguay). Son till en solidarisk, ödmjuk och låginkomstfamilj,
bestående av hans far, Nilo, hans mor, Alberta, och fyra syskon. Han
arbetade från ung ålder för att hjälpa till i hemmet. I ett försök att
undkomma ekonomisk fattigdom bosatte sig familjen i en hyresbostad
(conventillo) i kvarter Palermo i Montevideo. Han började sin
anarkistiska aktivism vid 14 års ålder på uppmaning av sin äldre bror
Polo och Vicente, en medlem av barnrådet som välkomnades in i hans
hem i solidaritet. Han var tidningsbud; arbetare inom köttindustrin,
under vilken tid han deltog i historiska strider; och tryckeriarbetare,
som tillsammans med Gerardo Gatti bidrog till grundandet av CNT.
Uruguays central fackföreningen. Han var tvungen att leva gömd och
tillbringade många år i fängelse, där han utstod tortyr med engagemang
och värdighet, uppmuntrade sina medfångar i svåra tider och bildade
studiegrupper. Han var alltid orubblig i sina övertygelser. Han var far
till två barn. Han var farfar och gammelfarfar, en sällskapspartner, en
vän och värd – tillsammans med sin partner Marina – för hundratals
kollegor som stannade till vid hans hus för att prata. Han var alltid
öppen för diskussion och broderligt utbyte. Han bidrog avsevärt till
utvecklingen av vår especifismo anarkistiska strömning i Latinamerika,
främst i Porto Alegre, Brasilien, och Rosario, Argentina, och är idag en
referens för våra systerorganisationer. Han var verkligen en av de
oumbärliga medlemmarna, på grund av sin uppfattning om det sociala
och kollektiva, sitt outtröttliga arbete och sin ödmjukhet. Han var villig
att riskera sitt liv för denna sak. Han utförde olika uppgifter inom
organisationen, nådde högsta möjliga engagemangsnivå och var mycket
viktig på organisationsnivå under utvecklingen av OPR 33, vår
organisations väpnade verktyg. Han var närvarande vid grundandet av
vår organisation, fAu, vid kongressen i oktober 1956, och även vid
återuppbyggnaden efter diktaturens slut. Han var aktiv ända till slutet
av sitt liv, ett liv av engagemang för den nya världen som han bar i sitt
hjärta, ett liv av strid, kamp och motstånd. 1935-2022.

\section{\textbf{Intervju Mechoso.}}


\emph{Några inledande ord: Sedan den publicerades och spridits bland
arbetare, studenter, ungdomar, bönder och den breda mångfalden av
identiteter och verkligheter hos de folk som kämpar, har denna intervju
skapat sin egen identitet som referens för anarkismen i Latinamerika
och internationellt. Den publicerades i flera delar under 2009-2010,
och som ni kan se är intervjuaren Felipe Correa, en brasiliansk
anarkist. Därför kan denna intervju i Sydamerika sägas representera
en viktig del av especificismo genom FAU:s historia. Den återger de
koncept och metoder som FAU använder i sin dagliga aktivism.}



\bigskip


\textbf{År 2009: Felipe Corrêa – Som jag tidigare nämnt, är jag intreserad
av att diskutera den strategi för social omvandling, som FAU
föreslår och som involverar specificsm, snarare än om
organisationes historia. Hur skulle du själv definera det, med
tanke på att Fau: s "especifismo" har ett så stort inflytande i hela
Latinamerika och i synnerhet i Brasilien (samtliga av landets
especifista- organisationer, oavsett om de är konsoliderade eller
under formation, har direkt inflytande från FAU). Med detta i
åtanke, vad innebär specificism för FAU?}



\bigskip


\begin{figure}[htbp!]
\centering
\includegraphics[keepaspectratio=true,height=\textheight,width=\textwidth]{f-f-fau-federacion-anarquista-uruguaya-intervju-me-1.png}
\end{figure}



\bigskip


\textbf{Juan Carlos Mechoso} – Jag förstår den tematiska prioritet som du
föreslår, även om jag tycker att det finns ett värde i att förtydliga att
FAU:s specificism också kan "ses", den kan "läsas" genom dess
handlingar, dess ställningstagande gentemot vissa problem, och också
i strategin som tillämpas i den militanta politiska resan. Naturligtvis
säger jag med detta inget som du inte redan vet, men jag tycker ändå
det är viktigt att det har uttryckts.


Å andra sidan ska jag först påpeka att vi kommer att försöka svara
utifrån ståndpunkter och dokument som organisationen har tagit fram
vid olika historiska ögonblick. Naturligtvis kommer de som är närmast
relaterade till eller anspelar mest på organisationens nuvarande
teoretisk-politiska ståndpunkt, vid en viss tidpunkt, att ha företräde.
Nåväl, vår personliga militanta uppgift har alltid förekommit, under
dessa 54 år, i det organiska ramverket och vi har deltagit, genom olika
tillfällen, i dess utarbetande, anpassning och bekräftelse av positioner
som har varit horisonten för vår sociala och politiska vardagspraktik.


Vår skolning är en produkt ur det sammanhanget. Vi tar för givet att
det som borde vara av mest intresse är de positioner som FAU har inom
olika sociala områden. Detta utesluter naturligtvis inte att vi, i vissa
precisa och kanske detaljerade frågor, ger våra personliga åsikter.
Eller att vi, på grund av de tekniska krav som en rapport innehåller,
måste skriva om innehållet för att göra det kortare. I vilket fall som helst
kommer vi att försöka se till att dessa frågor inkluderas i
organisationens huvudinriktning.


När FAU bildades, 1956, var specificmen den gemensamma teoretiska
nämnaren för den militans som förberett dess politiska upgift. Denna
syn på anarkism tas som en stark allmän referens, som signalerar att vi
är i färd med att bygga en anarkistisk politisk organisation. Den
viktigaste teoretiska referensen är vid den tidpunkten Errico Malatesta.
Detta innebär inte, och inte heller förs det på tal, att alla Malatestas
idéer och förslag kommer att tas, på det sätt de utformades i dess
historiska kontext. Men många av hans teoretiska och politiska åsikter
och förslag om att agera i den socialt folkliga miljön var särskilt
övervägda och tjänade som inspiration. Det är värt att säga att FAU:s
specificism från början, även om den har Malatesta som referens, inte
tar, låt oss säga, många av dess tillvägagångssätt, dess propositioner
eller ens dess kontroverser med andra strömningar inom anarkismen.


Av hans kontroverser förtjänar hans vederläggande av individualism,
som delades brett, särskild uppmärksamhet. Bakunin är den andra
starka referensen. Några teman är också hämtade från den, som är vad
FAU prioriterar i det ögonblicket, och beroende på tid och plats.


Man kan fråga sig här: Varför FAU lyfter vissa saker och utelämnar
andra? Detta har en i grunden historisk förklaring. I uppbyggnaden av
FAU finns det olika generationer av militanter, kamrater som varit
aktiva inom anarkismen sedan 1910, 20 och 30. Många av dem hade
redan deltagit i olika interna kontroverser, före och efter den ryska
revolutionen. Deltagit i olika organisatoriska erfarenheter. Kamrater
som till och med hade träffat, pratat och diskuterat med militanter som
bildade de första fackföreningarna i Uruguay, det vill säga militanta
från runt 1880. Ett fall som det med Marzovillo, som har varit aktiv
sedan 1905 och som aktivt deltog i bildandet av kommittéer för att
stödja Zapata på den tiden han kämpade i Mexiko. Dessutom, som
exempel, flera aktivister som hade deltagit i den spanska revolutionen
1936. Man får inte heller glömma de anarkosyndikalister som
arbetade tillsammans med kamrater som var aktiva eller närvarande
vid omorganiseringen av FORU 1911 – kamrater som idag stödde
specifismen. Vid tiden för bildandet av FAU cirkulerade annat material
tillsammans med texter från Malatesta som främjade det specifika
tänkandet hos uruguayanska militanter, som fallet med José María
Fosalba, texter producerade på 1930-talet; ett annat exempel är
Balkanskis text om anarkism och organisation, han var kopplad till den
bulgariska federationen. Men fanns också konkreta föregångare till
specifismen: år 1919 verkade “Kommittén för anarkistiska
relationer”, som utöver att samordna libertariansk militans på facklig
och folklig nivå hade till syfte att grunda en specifik organisation. 1956,
efter en lång process av aktiviteter och diskussioner, gav en
plenarsession för relationskommittén upphov till FAU, vid den tiden
Uruguays anarkistiska federation. Den nuvarande FAU är på ett
komplext sätt arvtagaren till allt detta.


Men trots de varierande erfarenheter som aktivisterna förde med sig
till bildandet av den nuvarande FAU, blev de teoretiska
diskussionerna varken spända eller utdragna. Det fanns en tyst
överenskommelse redan från början. De "gamla" kamraterna
betraktade många av de tidigare debatterna som avslutade,
diskussioner de tidigare hade fört med stor passion.


Man kan verkligen säga att den politiska karaktären hos den
Organisation som grundades snarare låg i hur man tog sig an arbetet
inom de olika arbetsområdena: fackligt, studentrelaterat, lokalt och
internt. Det handlade om att analysera Uruguays historiska situation i
det aktuella läget i förhållande till det politiska i stort, till det fackliga, det studentmässiga och det lokala – med särskilt fokus på
Latinamerika. Nåväl, en av de första uppgifterna som FAU tog sig an
så snart organisationen hade bildats var att arrangera den
latinamerikanska anarkistkongressen, som genomfördes 1957.
Kongress där: Kuba, Brasilien, Argentina, Chile och Uruguay deltar.
Den centrala oro för den unga militanten som var majoriteten, var att
den politiska organisation som skapades var ett instrument som stärkte
och främjade "uppdateringen" av anarkismen i förhållande till vår
specifika latinamerikanska och uruguayanska verklighet. Inte att
kopiera eller mekaniskt överföra modeller och formler som hade sin
relevans i andra historiska sammanhang. "Utan mental lättja är vi
skyldiga att tänka på vår verklighet och vår tid och producera svar
därefter", sades det grovt. Det säger sig självt att den latinamerikanska
prioriteringen inte uteslöt en stark oro för det internationella. Särskilt
med hänsyn till anarkismens internationalistiska avtryck i Uruguay som
kom från åtminstone 1860 och framåt. Därför antog FAU redan från
början en hållning som kallades “tredje positionen”, vilken bestod i
att kategoriskt förkasta både ”rysk och yankees imperialism”.


Så FAU:s specificism hade från början: Principdeklaration; Organisk
stadga som fastställde skyldigheter och rättigheter; försök att lokalisera
den allmänna och särskilda historiska situationen; samt arbetsplaner för
olika områden som omfattade det omedelbara såväl som
medellångsiktiga och långsiktiga perspektiv. Samtidigt fanns en
medvetenhet om att många av positionerna måste förbättras och
fördjupas i kommande kongresser. Det är värt att påpeka något som vi
inte ser som oviktigt: inga ämnen betraktades som avslutade. Det
fanns en ödmjukhet och medvetenhet om komplexiteten i de flesta av
de teman som behandlades. Samtidigt påmindes man ofta om den
skada som vissa dogmer, schematiska synsätt eller abstraktioner
utanför sin kontext hade orsakat – och som felaktigt hade betraktats
som giltiga för alla tider och platser. "Anarkismen behöver idag mer
än någonsin ett öppet sinne", sa en gång en av de gamla militanta. Det
är också värt att betona att detta aldrig innebar relativism eller
pragmatism. Det fanns alltid en begreppsstruktur som stödde de olika
diskurserna. En konceptuell struktur utformad i rörelse, med
möjligheter till förändring beroende på de nya bidrag som växte fram
på kunskapsnivå. Men allmänna aspekter av denna konceptuella kropp
diskuterades och många andra underförstods. Man förkastade det
arkitektoniska systemet för infrastruktur och överbyggnad; och hyste
särskild oro för begrepp som: makt och staten, ideologi, utopins roll,
vetenskap och socialism; att inte reducera klasskamp till enbart den
ekonomiska strukturen; reformism och revolution; pacifism och
revolutionärt våld; metod och innehåll; permanenta element i den
kapitalistiska strukturen; förkastande av evolutionism och
progressivism. För att nämna det mest relevanta från den tiden.


Det är värt att förtydliga att specificism inte förstods på samma sätt av
alla, det fanns nyanser. Graden av organisering och engagemanget för
det som löstes var en fråga som gav upphov till vissa skillnader. Det
som har varit känt som "syntesmodellen", det vill säga alla anarkistiska
strömningar tillsammans i samma organism, var aldrig en anledning till
diskussion. Ingen föreslog något sådant. Men vid en viss tidpunkt fanns
det en praxis av ett par grupper, vars agerande innebar strategier och
prioriteringar som var mycket annorlunda än de som uttrycktes av
facket, grannskapet, populära sektorer och en del av den militans som
kom från studentmiljön. Detta blev en bidragande orsak, tillsammans
med samtida politiska faktorer och en början till en språngvis
omdanande strategi, till att en grupp kamrater bröt sig ur rörelsen år
1963. Naturligtvis var dessa kamrater fortfarande anarkister, men de
hade en annan syn på hur sociala förändringar borde genomföras.


Vi påpekar detta för att samtidigt säga att FAU hade olika perioder. Efter
1963 var organisationsförsamlingen, den strategiska sammanhållningen
med en brytningsuppfattning, kollektivets engagemang för en större
förberedelse i förhållande till det redan manifesterade förtrycket mycket
djupare. Men detta är ett ämne som vi kan diskutera senare.


Även här började systematiseringen av teoretiska teman övervägas mer
rigoröst, liksom att organisera den konceptuella struktur som skulle
upprätthålla de olika diskurserna med adekvat koherens. Att en politisk
organisation behövde ett konsekvent konceptuellt verktyg (eller
verktygslåda) som skulle hjälpa, som skulle vara en vägledning, för den
brytningsstrategi som vi ville genomföra, som skulle möjliggöra så
rigorösa läsningar som möjligt av den sociala verkligheten och
konstruktionen av politiska riktlinjer som ska omsättas i praktiken.
Detta gjordes inte bara som ett uttalande eller en bra önsketanke. För
att uttrycka det snabbt, detta behandlades som vilken annan arbetsfront
som helst, vilket säkerställde att den hade samma regelbundenhet och
planering.



\bigskip


\textbf{FC – Jag vet att den especificismo som du försvarar har mycket att
göra med själva FAU:s historia. Således kan vi se ett brett
inflytande av Bakunins och Malatestas organisatoriska
föreställningar, förutom drag av anarkosyndikalism och även av
den expropriatoriska anarkismen i Río de la Plata-regionen. Kan
du beskriva för mig vilken påverkan var och en av dessa "delar"
har på begreppet specificism som du försvarar? Kan FAU idag
betraktas som arvtagare till uppfattningen om en bakuninistisk
revolutionär politisk organisation representerad av Alliansen för
socialistisk demokrati eller till och med av broderskapet, och även
till Malatestas uppfattning om ett "anarkistiskt parti"?}



\bigskip


\textbf{JCM} – Ja, man kan generellt säga att allt detta finns inom FAU. Vi får
nu se på vilket sätt. Här, i Uruguay, var de två viktiga anarkistiska
föreställningarna eller strömningarna anarkosyndikalism och
especifismo. Den så kallade antiorganiserande strömningen och
affinitetsgrupperna som främjade "propaganda genom faktum" hade
liten styrka och hade redan försvunnit på 1940-talet. Det fanns några
kamrater kvar som hade deltagit i exproprieringar eller samarbetat i
väpnade operationer de hade nu anslutit sig till FAU. Bara en spansk
kollega som suttit fängslad i 24 år ville inte vara med, han gick inte med
i FAU men han var en vän till organisationen och samarbetade mer än
en gång i specifika saker. Han var \emph{Boadas Ribas,} en katalan med
anknytning till \emph{Durruti} och en gång i Río de la Plata var han nära
\emph{Rosigna.}


Det som på den tiden kallades individualism fick aldrig något nämnvärt
uttryck här. Jo, de så kallade "antiorganisatörerna" var något annat och
förtjänar ett separat kapitel.


Olika uttryck för anarkism som utgör, rent abstrakt, olika saker, här
integrerades i en rik och flytande process. Men den integrationen, som
var en hel cirkulation av idéer, erfarenheter, åsikter, sympatier,
påverkade inte den organisatoriska hårda kärnan. Jag hänvisar till det
du nämner i frågan som det "anarkistiska partiet". Det betyder att: en
militant individ byggdes upp i organisationen som såg positivt på de
anarkistiska expropriatorerna och hämnare; till arbetarnas kamp med
revolutionära mål och klassmål; till Los Solidarios som Durruti var en
del av; till det revolutionära försöket i Spanien; till Bakunins
insurrektionistiska, klassistiska och ibland hemliga
organisationsinställning. Men det var inget lapptäcke, det var snarare
en intrig som en viss process vävde. Men det var inte ett lapptäcke, det
var snarare ett mönster som en viss process vävde. Det är också sant att
denna smältdegel förenade vissa mer än andra. För det fanns ett ständigt
implicit i det: behovet av revolutionärt våld för att bearbeta och
åstadkomma ett brott i det kapitalistiska systemet. Ett system som den
militanta majoriteten såg som i grunden teoretiserat av Malatesta,
Bakunin och andra kamrater, som slog fast att dess bas för dominans
var våld. Ett våld som utövas inom olika områden i syfte att säkerställa
en reproduktion av systemet även i dess historiska utbyggnad. Och den
våldsamma konfigurationen, med enorm kapacitet för reproduktion,
kunde bara avbrytas på ett sätt.


Men för att återgå till den organisatoriska aspekten är det värt att säga
att under aktiviteten, som innefattar diskussioner, utarbetande och
social handling, byggdes faktiskt en ideologisk-organisatorisk struktur
upp. I den sågs till exempel offentligt och hemligt arbete samtidigt, eller
väpnad och offentlig fackligt folklig verksamhet inte som något
problem, som saker som borde ha sin egen organiskhet enligt sin särart
men inte separerade utan i samma organisation. Och att FAU:s politiska
organisation var tvungen att inom sig ha all den verksamhet som var
nödvändig för dess strategi och projekt för revolutionärt genombrott.
Den militans som fortsätter i FAU efter 1963 identifierar och känner att
denna uppsättning idéer och handlingar är en enhet som, organiserad i
samma kollektiv, har en social och politisk operativ potential som på ett
konsekvent sätt kan bearbeta ett sätt att bryta med detta system, och
början på nya sociala relationer.


Om vi på grund av ett missförstånd av "principerna" inte kan bygga en
anarkistisk organisation som inkluderar den uppsättning aktiviteter som
är nödvändiga för en förändringsprocess i sociala strukturer, skulle vi
ge anarkismen en dödsattest.


Det är då som FAU, som politisk organisation, integrerar dessa
komponenter, de slutar samman och när de rekonstrueras till en enhet
ger de den karaktär den har idag. Denna konstruktion var inte en
produkt av ett politiskt beslut eller intellektuell spekulation, den
samlades i handling och var dotter till misslyckanden och rättelser, även
av den passion som lades ner på att bygga en anarkism som fanns på
den socialpolitiska scenen och inte bara i vardagsrum. Det är inte en
avslutad process, eftersom dessa frågor inte har något slut.
Justeringarna, uppdateringarna, korrigeringarna, integrationen av nya
koncept, verkar vara permanenta saker.


Ja, FAU avser, hade och har på senare tid för avsikt att uttrycka en
revolutionär anarkism, organiserad och i enlighet med den nuvarande
tiden. Det var hans avsikt som han försökte genomföra med blygsamhet
och konsekvens. Också, naturligtvis, med framgångar och misstag,
något nästan inneboende att göra och vara mitt i en komplex social
handling som kräver kontinuerliga svar.
Det var en central fråga att inte omvandla anarkismen enbart till en
kritik. Något som slutar med att skapa en värld av dysterhet, av
hopplöshet. Frågor som i slutändan är nära relaterade till avgång.
För att undvika missförstånd kommer vi att säga att vi är för kritiskt
tänkande men vi anser att det är nödvändigt att förslag och åtföljande
åtgärder går hand i hand med det. Vår organisation säger det tydligt i
sin principförklaring, ungefär så här: anarkism är i grunden uppbyggd
kring en kritik av dominansförhållandena inom alla sociala strävandens
sfärer (politiska, ekonomiska, militära, juridiska, religiösa,
utbildningsmässiga, etc.); kritik som permanent omdefinieras i enlighet
med samhället och det specifika historiska ögonblick då den äger rum,
som diskriminerar och hierarkiserar de bestämmande nivåerna i den
sociala strukturen men alltid uttrycker, i all sin stringens och koherens,
behovet av att hitta de ursprungliga grunderna, det hårda kärnan i
sociala orättvisor och de kriser de skapar. Med dessa analyselement är
det möjligt att genomföra en global kritik av de olika sociala
formationerna och vägleda utvecklingen av ett alternativt socialt projekt
som syftar till att undertrycka alla varianter av privilegier. Samt att
möjliggöra den revolutionära praktiken som ett sådant projekt kräver
under den långa resan av olika kamper. En teoretisk bearbetning, en
process och en kamp som starkt organiserat det politiska arbetet som
sin kardinalaxel.



\bigskip


\begin{figure}[htbp!]
\centering
\includegraphics[keepaspectratio=true,height=\textheight,width=\textwidth]{f-f-fau-federacion-anarquista-uruguaya-intervju-me-3.png}
\end{figure}



\bigskip


\textbf{FC – Vissa delar av vår tankeström stigmatiserar Kropotkin för
hans evolutionära och i viss mening pedagogiska uppfattning,
vilket ofta ogiltigförklarar eller förminskar honom som anarkistisk
teoretiker. Under tiden ser jag att han citeras och används av FAU
och även av dig. Ur din synvinkel, vad är giltigheten av Kropotkins
tanke för specificism?}



\bigskip


\textbf{JCM} – Kropotkin, hans tanke, hans anarkistiska kommunism var
mycket inflytelserika i Río de la Plata, såväl som på andra platser i
Latinamerika. Det var pamfletter som Brödets erövring, Till de unga
och skrifter översatta i tidens tidningar som starkt spred anarkismen och
särskilt dess kommunistiska uppfattning. Så mycket att de här var
anarkistiska kommunister: antiorganisatörerna, anarkosyndikalisterna
och specifisterna. När kommunismen började spridas genom Malatesta
var det redan känt i vissa medier. Mycket av detta har att göra med
Kropotkin och vad den tunga invandringen förde med sig till dessa
stränder: ett antal libertarianska militanter från Spanien, Italien och
Frankrike som redan hanterade tillräckligt med dessa teoretiskt-
politiska element.


Det råder ingen tvekan, bortsett från respekten, att man kan säga att
Kropotkine har sina för- och nackdelar, med hänvisning till några
teoretiska, politiska förslag och ståndpunkter på internationell nivå.


Men det är också värt att ha i åtanke att han var knuten till Första
Internationalen redan 1872, en länk som kom från en vistelse i Schweiz.
Att han mycket kort därefter började utveckla sin uppfattning om
anarkisk kommunism i motsats till det som var dominerande vid den
tiden: den bakuninistiska kollektivismen. Det kan inte heller sägas att
han var en person som hängiven åt intellektuellt och forskningsarbete
till skada för engagerat militant arbete. Han satt fängslad i Ryssland i
ungefär två år 1874, han flydde senare och reste genom några
europeiska länder och drev propaganda. Vid den tiden grundade han
"Le Revolté", en definitivt anarkistisk tidning som nådde Río de la Plata
och där den lästes mycket, särskilt av invandrare som senare spred sina
idéer. Han var kopplad till arbetarstrejker, gick med i International
Workers' Association (IWW), och som ett resultat åtalades han med fem
års fängelse i Lyon. Med tanke på mobiliseringen för sin frihet satt han
inte fängslad under alla dessa år, han släpptes två år tidigare. Varför
säger jag detta? Jag vet väl att jag inte säger något originellt, men det är
alltid tillrådligt att ge ställningen för den militant som vi syftar på och
som vi har olika skillnader med.


Hans produktion är bred och har olika teman, allt från: Från
upprorsandan, fängelser till ömsesidigt stöd, överväganden om staten
och den franska revolutionen. Det är tydligt att det inte är platsen att
försöka kommentera hans produktion bredare.


Låt oss tillägga, för att undvika eventuell förvirring, att i förhållande till det allmänna organisationsförslaget, hans entusiastiska optimism om att
revolutionen kommer, en optimistisk uppfattning även för det
turbulenta sociala sammanhanget; hans fatalism: "stater marscherar
redan som historisk dödlighet mot dekadens"; "Hans mekaniska
uppfattning om universum" skulle Malatesta förebrå honom, allt detta
räknades inte med stöd på dessa platser och ännu mindre i FAU där
detta tillvägagångssätt inte ens övervägdes. Hans teoretiskt-politiska
entusiasm, när man finner den återgiven i material som spreds i Río de
la Plata av arbetarrörelsen, "ses" inte samtidigt som det har negativa
effekter. Säkert bör man ta hänsyn till att detta är ögonblick av stor fart
för den anarkistiskt orienterade arbetarrörelsen och det slutliga
revolutionära målet är mycket i åtanke. Om man räknar bort det faktum
att majoriteten av de material som valts att sprida kan man säga att de
inte var av teoretisk eller filosofisk karaktär, utan snarare av agitativ
karaktär.


Långt ifrån oss finns några förslag som liknar "en återgång till
Kropotkin". Han var inte en stor teoretiker i bildandet av FAU-
militansen, och det kan inte heller sägas att han var frånvarande, en del
material har redigerats av organisationen, vi säger detta med fullständig
uppriktighet, tidigare högt utvärderad, och försöker tjäna som ett bidrag
till den inriktning och strategi som vi genomför. Av dessa material är
många av dem kopplade till arbetarklassmiljön eller ämnen som
fängelser. Man kan säga att Kropotkin vid FAU har mycket respekt och
erkännande för sitt omfattande militanta arbete och för de skrifter som
var så utbredda i slutet av 1800-talet och början av 1900-talet. Det
uppskattas att han var orolig för att systematisera teman, tillhandahålla
teoretiska och analytiska verktyg, och att epistemet han använde vid
den tiden, mycket av den tiden, ofta begränsade honom, fick honom att
tro att han hade kunskap som fortfarande var långt borta, och sätta
honom i återvändsgränder. Hans produktion kan inte kasseras eftersom
de har icke-delbara åsiktsområden (som utan tvekan är många). Vi
upprepar då att det finns hans material som betyder ett historiskt bidrag
och som medger att de är utvalda i syfte att förvandla dem till partiella
aspekter av en anarkistisk organisation som inte har sin "filosofiska"
uppfattning.



\bigskip


\textbf{FC – Ett annat bekymmer för FAU var att inte importera en färdig
teori från Europa, utan också att inkludera regionala element i
anarkismen, för att anpassa den till vår verklighet. Vilka var dessa
lokala element inkorporerade i anarkismen så att den anpassades
till den latinamerikanska verkligheten?}



\bigskip


\textbf{JCM} – Ja, det föreslogs till och med uttryckligen att inte göra teoretiska importer, upplägg, metoder, förslag, som hade sitt historiska ögonblick och som idag inte utgjorde ett effektivt bidrag till att verka inom den socialpolitiska sfären. Men för att undvika förvirring kommer vi att klargöra att det aldrig var i vår miljö, att vi var tvungna att producera vår egen teori, vår egen latinamerikanska konceptuella kropp utanför det som producerades i Europa eller andra delar av världen. Det vill
säga, det var aldrig något samtal om en latinamerikansk vetenskap och
en annan vetenskap från andra delar av världen. Den vetenskapliga
kunskap som produceras, om den är konsekvent, har värde för vilken
del av världen som helst. För att uttrycka det lite på skämt så fanns det
ingen aning om att relativitetsteorin, dess föreställning om tid och rum,
måste förkastas, eftersom Einstein inte var latinamerikansk. Vad kan
likna den absurda idén från Sovjetunionen om att demonisera Mendels
forskning eller Jacobsons produktioner för att inte överensstämma med
den dialektiska logikens schema.


Det föreslogs att det fanns ny forskning, ny kunskap, som avbröt
tidigare föreställningar, som erbjöd nya perspektiv och som anarkismen
nödvändigtvis måste införlivas, annars skulle den förbli en historisk
kvarleva.


Vad som då var meningen var att den kategoriska kropp som antogs ha
tillräcklig rigor, redan med föreställningen att kunskapen är oändlig och
följaktligen att denna kropp inte kan bli dogmatisk, måste fyllas med
köttet från varje plats. Tonvikten lades på det faktum att de existerande
verkligheterna i Latinamerika, dess beroende, dess imperialistiska
förtryck, hela dess historia, krävde ett studium av varje verklighet, av
varje social formation. Så att de teoretiska verktygen och politiska
koordinaterna hade något att hålla fast vid, att de utgjorde förslag inte
baserade på ett folk tillverkat i tanken utan på det som faktiskt fanns.
Historien om de latinamerikanska folkens frigörelse från deras
koloniala bödlar, egenskaperna hos dessa rörelser och deras befolkning
var föremål för en cykel av samtal som alternerade med andra om
libertarianska erfarenheter, såsom The History of the Makhnovist
Movement, Mexico av Flores Magón och Emiliano Zapata och olika
material om den spanska revolutionen. Flera tidskrifter cirkulerade om
den aktuella verkligheten i Latinamerika och bidragen från aktivister
som reste genom olika länder och som hade en effektiv insättning i
populära arbetarkretsar i länder med en stark ursprungsbefolkning och
mestis. José Gervasio Artigas federala idéer och kamp var av stort
intresse. Allt detta hade inget med nationalism att göra, som det en gång
sa om FAU. Det fanns alltid en tydlig internationalistisk definition men
vi visste att vi inte stod i luften utan på en viss terräng som hade
människor och historia. Det är sant att en del av dessa saker var emot
kärnan i den tidens "kultur", som var mycket fixerad i vissa mycket
allmänna och reduktionistiska parametrar. Ibland sades "Latinamerika"
som om det vore en homogen sak som kunde beskrivas och tolkas med
en mycket liten uppsättning begrepp.


De hade sålt oss idéer och koncept som om de vore vetenskap. Saker
som är välkända idag, som att de platser där förutsättningar för
socialism först skulle uppstå skulle vara de där det hade skett en
betydande industriell utveckling och ett stort koncentrerat proletariat,
att det centrala att tänka på var aspekter av den ordningen och att resten
var bara rester av att utvecklingen skulle avvecklas ganska snabbt än
långsamt. Och på dessa platser hade vi mycket starka "lämningar" som
ursprungsbefolkningen och förtryckta folk som förde kamp för viktiga
krav och ofta mycket djupt motstånd. Några av dem inskrivna och
motiverade av gamla ideologier.


Naturligtvis kom dessa totaliserande föreställningar, med en nästan
mekanisk ton, som vi nämnde ovan, inte från våra traditioner, men
ibland smög sig en del av dem in och de förde med sig liknande element
som bidrog till att göra vår utplacering förvirrande och ofta ganska
motsägelsefull politisk. Till exempel smög de in genom den
reduktionistiska sidan av den ekonomiska tolkningen eller genom
eurocentrism, progressivism och evolutionism. Det fanns just ett visst
förebyggande mot eurocentrismen och dess bagage, oavsett vilken
ideologisk butik den kom ifrån. Också varningar om vår internaliserade
kulturkolonialism, denna tendens att göra sociala teman, förslag och
organisationsformer på modet som inte hade något samband med denna
region, med vad människor bodde här, med vad de var i akut behov av.
Att föra projekt och strategier i fallskärm utanför varje analys av hur
vår sociala formation är, vad vår imaginära är, (vårt latinamerikanska
historiska ämne och var och en av dessa platser) av vilka saker som är
de som tillåter en effektiv relation med människor, med människor, att
initiera processer inom och med människorna och inte i enlighet med
händelser eller beslutande villkor och egenskaper enbart genom en
intellektuell process. Naturligtvis, när vi säger eurocentrism lägger vi
inte i den påsen något rigoröst, konsekvent bidrag som kommer från
Europa. Det skulle vara en sorts omvänd diskriminering.



\bigskip


\textbf{FC – Då kan vi identifiera att especifismo inte är något som skapats
av er under andra hälften av 1900-talet, utan snarare ett namn som
ges till en praxis som kommer från klassisk anarkism sedan 1800-
talet, och med anpassningar för Latinamerika. Varför då
alternativet för namnet "specificism", när började ni använda det
och varför?}



\bigskip


\textbf{JCM} – Specificism var inte på något sätt tänkt som vår skapelse. Inget
sådant har någonsin tänkt eller sagt. Det hade varit minst sagt barnslig
fåfänga. Specificismen hade redan sin rika historia och ideologiska
produktion. Och som vi redan har sagt, såg vi i Malatesta dess tydligaste
och mest utvecklade uttryck på den tiden. Speciellt i vissa verk av
Malatesta. Man bör komma ihåg att Malatesta tillbringade en tid i
Argentina (han kom till och med till Montevideo) åren 1885-89. Det
var, på begäran av Mattei, en italiensk anarkist som redan tillhörde
arbetarrörelsen, som utarbetade de första stadgarna för ett
motståndssällskap, i det här fallet för bagarskrået. Motståndsförbunden
hade på kort tid en stor utveckling och utgjorde ryggraden i de stora
arbetarcentraler (FORA och FORU) som omfattade nära 90 \% av den
organiserade arbetarrörelsen. Naturligtvis skedde detta inte enbart
under påverkan av Malatesta. Tja, det skulle förvandla vår sympati och
respekt till religion. I arbetarklassmiljön fanns ett sökande som han
lyckades ge form åt, likaså ingen liten bedrift. Med sin intensiva
aktivitet och stöd från det italienska samfundet och många andra
anarkister, grundade eller gav han stor impuls till specificistgrupper i
Argentina. Det är i detta ögonblick som kollektivisterna, särskilt
spanjorerna, som bor i Argentina anslöt sig till den anarkistiska
kommunism som dessa grupper främjade. Naturligtvis fick detta snabbt
återverkningar i Uruguay, förhållandet till den argentinska anarkistiska
militansen var mycket flytande.


För att ämnet inte ska bli för långt skulle vi vid det här laget tillägga att det på 1920-talet fanns en annan FAU (Uruguayan Anarchist
Federation) inspirerad av specificistiska idéer.
som fick ett kort liv.


Så angående frågan kan jag säga er att: alternativet var nödvändigt för
att ange i vilken del av det anarkistiska ideologiska spektrumet vi
befann oss. Termen specificism har använts i grunden för att indikera
att vi är anhängare av en politisk organisation av anarkism. Även att
våra tillvägagångssätt, strategi, allmänna inriktning, program, skiljer
sig från andra anarkistiska uttryck. Uttryck som vi kan ha tillfälliga
sammanträffanden med, men som har ett regelbundet agerande som inte
överensstämmer med vad vi har som dagligt arbete inom den
socialpolitiska sfären i artikulation med en strategi och taktik som vi
tycker är sammanhängande och nödvändig för processen med bristning
som utgör det slutliga föremålet.


Samtidigt ska vi tillägga att vi inte tänkte på specificism som ett färdigt
teoretiskt-politiskt organ utan snarare som ett viktigt landmärke som
borde fortsätta att utvecklas och att vår organisation blygsamt borde
försöka bidra med vad den kunde för att den inte skulle finnas kvar.
förankrat i det förflutna. Vår organisation och alla dessa anarkistiska
organisationer som identifierade sig med den allmänna inriktningen.
Något liknande detta föreslogs av FAU vid Latinamerikakonferensen
1957: att det inte räckte att inventera hur låg anarkismen var (på den
tiden mycket låg), utan att det var vårt ansvar att lokalisera den vid
denna tidpunkt och i förhållande till de problem som nutiden ställde
upp. Det första vi var tvungna att tänka på var att vi inte gjorde något
rätt. Att det var lätt att söka skuld utanför, att säga att förändringarna
hade förskjutit oss från den sociala scenen och så mycket annat som lät
som självrättfärdigande, en viss konformism, att inte lokalisera den
historiska utmaningen som låg framför oss, av inte anta frånvaron av
anpassning och ackompanjemang till de transformationer som verkade
inom kapitalismen. Upprepa oss själva, vända oss inåt, inte ha haft den
sociala känsligheten att sätta oss till 100\% med vårt folk, efter att ha
förvandlat oss till en sorts elit, lämplig för hyperkritik och med stora
svårigheter att lära sig så mycket som nya tider förde med sig. I detta
latinamerikanska evenemang kom den här typen av överväganden inte
bara från FAU, den argentinska delegationen gav ibland med stor
klarhet en mycket intressant överblick över våra nuvarande svårigheter.


Vi tror att vi oftast ställde frågan fel och svaren kan följaktligen inte
vara lämpliga. Som Bachelard indikerar är det ett stort steg att ställa
frågan väl. Ge oss själva ett bad av blygsamhet och veta vilken situation
vi befinner oss i och inse att vi kommer att behöva många snubblar i
sökandet efter att ta oss ur den där sociala labyrinten, att ha tappat
fotfästet i en lång historisk sträcka, att inte ha frågat oss själva: Vad
händer oss? Man kan inte låta bli att beundra de där gamla
konferenserna där de "gamla" teoretikerna deltog och där de djärvt och
kreativt föreslog filosofiska och politiska ståndpunkter, försökte inte bli
efterlämnade eller säga saker som inte bara är av intresse för en liten
grupp. Det är inte relevant i förhållande till det jag vill lyfta fram att
många av de övervägandena, från de gamla kongresserna,
impregnerades av det historiska ögonblickets kunskapsstruktur och att
idag kunde ses som inkonsekventa i ljuset av ny forskning och
upptäckter. Jag räddar helt den politiska attityden.


Ja, anarkistisk militans vid en viss tidpunkt, som inte var så kort,
försökte analysera de problem den stod inför och formulera förslag till
åtgärder. Tja, under alla perioder var det många förändringar och om
det inte fanns några adekvata svar som inte tydde på något annat än att
problemet som var på väg inte var lokaliserat, också att det fanns en
brist på skapande, en frånvaro av politisk fräckhet att utforska ny, att
utöva den där kritiska tanken som praktiserades så väl av de "gamla"
teoretiker som gav liv åt den anarkistiska strömningen och att så många
efterföljande rörelser fortsatte.


Vi påpekar att vår ”offentliga” presentation i vår omgivning och inför
andra politiska och sociala organisationer inte är som specifik, utan som
en anarkistisk politisk organisation. Det specifika är i grunden för den
interna anarkisten eller för den frågan som journalister ofta ställer i
rapporter till militanta i organisationen: "vilken anarkism är din?" På en
populär nivå, om vi sa att vi var specifika, skulle det nästan betyda att
vi gick runt med en förklarande broschyr i fickan för att dela ut efter att
ha sagt det.


Men tydligt inom organisationen och anarkismen i allmänhet uttrycks
det att vi ansluter oss till den ideologiska strömningen och att vi alltid
har velat bidra med även ett litet sandkorn så att dess utveckling
fortsätter. En utveckling som inte utesluter att man får näring av olika
bidrag, studier och forskning som dyker upp här och där. Både i
historiskt arkeologiskt arbete och i nya saker.


Vi tillägger att det vid det här laget redan finns många av våra kollegor
som från början föredrar en exakt och grafisk definition, därför
definierar de helt enkelt FAU som en anarkistisk politisk organisation
och inget mer.



\bigskip


\textbf{FC – Sedan starten av FAU, har ni arbetat med detta
organisatoriska begrepp specificism? Jag säger detta, för när FAU
grundades fanns det redan några dokument som, åtminstone ur
min synvinkel, är resultat av samma "buljong" där FAU:s
specificism bildas och som har vissa likheter. Jag talar särskilt om
Libertarian Communists organisationsplattform av Dielo Trouda
från 1926, plattformen för Federation of Anarcho-Communists of
Bulgaria från 1945 och George Fontenis Libertarian Communist
Manifesto från 1953. Hade ni kontakt med dessa dokument i
ögonblicket för konstitutionen av detta specificismbegrepp? Hade
de något inflytande i skapandet av FAU-specificismen?}



\bigskip


\textbf{JCM} – En del av denna fråga har faktiskt redan besvarats i tidigare skäl.
Men vi kan upprepa att inget av dessa dokument cirkulerade i FAU-
förhandsvisningen. Förutom Balkanskys material som tillhörde
Bulgariska federationen. Denna tidigare organisation kallades:
Commission for the Uruguayan Anarchist Federation (CPFLU) och
arbetade under 1955. D utsedd av en nationell plenarsession för att
sprida ståndpunkter i olika ämnen. Verbalt, i kommissionernas arbete,
nämndes erfarenheter som bildandet av Libertarian Federation i
Argentina 1901. Vid tidpunkten för principdeklarationen eller Organic
Charter fanns bidrag från de "gamla" kollegorna som hade deltagit i
många organisatoriska instanser i Río de La Plata, från 1905 till 1950.
Även av ung militans, särskilt JJLL (Juventudes Libertarias), som hade
avgörande inflytande vid den tiden i Federation of University Students
som opererade med en hel federal struktur med en libertariansk matris.
Den andra gruppen, Cerro, hade kollegor som varit i olika
organisatoriska instanser, en i den spanska revolutionen, som hade
erfarenhet och redan hade utarbetat konkreta förslag i organisatorisk
mening, inte bara för att utarbeta principerna och den organiska stadgan
utan också för strategi och Programmera. Många förberedande
bulletiner kom ut med politiska dokument, de inkorporerade alla förslag
som skulle behandlas i grundarorganet. Om någon hade föreslagit något
av de dokument som du nämnde i din fråga, skulle de ha införlivats, det
dominerande kriteriet var det. Det vill säga, att lägga tonvikten på "Här
och Nu", som det sades, innebar inte någon vilja att kasta tidigare
erfarenheter, dokument och kamp för döva öron.


Inget uteslöts, bara att som vi har berättat uppstod frågan om dokument
som cirkulerade i grundningsprocessen.


Även om inga av de tidigare nämnda dokumenten dök upp i grundandet,
betyder det inte att någon av de "gamla" kollegorna inte kände till dem.
Till exempel nämndes figurerna för dessa exemplariska militanter som
Makhno och Archinov ofta i samtal under åren före grundandet av FAU,
både på Ateneo del Cerro och vid JJ.LL. och Argonauta-utgåvan om
Makhnoviströrelsen var i regelbunden cirkulation. Jag tillägger som en
kuriosa att vi fortfarande har en version på ryska. Eftersom det fanns
några av våra militanter från dessa platser, som var kopplade till FAU-
aktiviteter.



\bigskip


\begin{figure}[htbp!]
\centering
\includegraphics[keepaspectratio=true,height=\textheight,width=\textwidth]{f-f-fau-federacion-anarquista-uruguaya-intervju-me-4.png}
\end{figure}



\bigskip


\textbf{FC – För närvarande utgör dessa dokument som citeras ovan
grunden för strategin för organisationer som påstår sig vara
plattformister och anarkokommunister. Specificism hävdas bara
här i Latinamerika, åtminstone för närvarande. Jag skulle vilja
veta om ni har läst och studerat dessa dokument och i så fall vilka
kommentarer har ni om dem. Och vad är skillnaden mellan
specificism och plattformism för er?}



\bigskip


\textbf{JCM} – Kriteriet för information och militant utbildning var mycket
brett. Redan innan FAU bildades fanns det sociala organisationer som
Ateneo del Cerro och fackföreningar som hade stora bibliotek.
Stämningen var att främja läsning och skapa en miljö för utbyte. Olika
anarkistiska material och andra relaterade verk eller verk av allmänt
intresse lästes. Jag syftar särskilt på arbetarklassmiljön. I det
sammanhanget fanns det mycket libertariansk militans eller de som var
relaterade till våra idéer som läser: Fabbri, Rocker, Falaschi, Mella,
Anselmo Lorenzo, Archinov, Flores Magón, Rafael Barret, Gonzalez
Prada och uppenbarligen: Bakunin, Malatesta och Kropotkin.


Detta för att nämna några av de material som förtjänade kommenterade
läsningar eller tillfällen av informella diskussioner. Tillsammans med
allt detta kom broschyrer och artiklar med nya grepp, som till exempel
förslag från Gastón Leval med flera.


Platformism har sannolikt varit känd av en hel del militans. Men vi har
ingen hänvisning till om det var ett gravitationsmaterial på dessa
platser. Inte bara på FAU-nivå, det nämndes inte i den latinamerikanska
kongressen och nämndes aldrig i frihetliga fall som inträffade på 50-
och 60-talen. De anarkokommunister som stödde organisationen i
Argentina eller Chile vid den tiden hade som referens Malatestas
förslag.


Personligen hade jag intrycket år senare att plattformisternas
tillvägagångssätt var mycket likt specificism, särskilt med det som FAU
utvecklade. En analys av skillnader och sammanträffanden mellan
dessa två tillvägagångssätt, till exempel vad som är aktuellt och vilka
saker som blivit föråldrade, kräver separat arbete. Det kan bli ett mycket
intressant jobb. Men det tar tid, engagemang och mycket
dokumentkonsultation. Det är en mycket känslig uppgift, ett ämne som
man inte kan improvisera om, för nu vågar vi inte göra det. Vi tänkte
inte ens på möjligheten att förbereda ett schema med en grundläggande
utveckling utan anspråk på att på ett tillfredsställande sätt täcka ämnet.
Tja, som jag hade berättat för dig innan intervjun påbörjades, är vi idag
dedikerade till att avsluta en historisk del om vår organisation och tiden
är knapp. Så vi skulle lämna svaret på den nivån av "intryck". Som en
grafisk poäng kan jag tillägga att om du frågade FAU-kollegor från
tidigare generationer vad plattformism är, antar jag att de skulle säga
ungefär så här: En specifik grupp som vår som fick näring av en annan
historia och en annan erfarenhet. Detta är baserat på hur saker och ting
blev på denna plats.


Vi har nämnt flera problem som vi måste övervinna, utmaningar som
ligger framför oss, om behovet av att börja sätta ner foten för att
återhämta så mycket förlorat mark. Vi säger allt detta utifrån
perspektivet att anarkismen var mycket igår och har mycket att säga och
göra idag. Uppenbarligen börjar den frihetliga historien inte idag. Vi är
arvtagare till ett förflutet fullt av strid, av exemplariska militanter, till sanna folkhjältar. Anarkismen har exemplariska och magnifika sidor
skrivna i historien. Arbetarvärlden känner till hans osjälviskhet och
styrka. Ett förflutet som till och med skrämmer oss. Uppfattning som
har haft en full konsekvens med avseende på behovet av att förändra
det kapitalistiska systemets strukturer och just markerade allmänna
linjer för social återuppbyggnad som i grunden har obestridlig giltighet.
Anarkismen lade tonvikten på folkligt deltagande, på direkta
handlingar, på att inte ge sig in i bourgeoisins bedrägliga spel. Med
tanke på misslyckandet av andra socialistiska förslag kan den idag
hävda sin rätt att tillämpa sin samhällsmodell före historien.
Naturligtvis bara inför historien, inte inför den existerande makten som
måste vräkas eftersom de inte kommer att lämna ifred och de har alltid
kämpat mot våra idéer med blod och eld.



\bigskip


\textbf{FC – Inom de socialistiska strömningarna (auktoritära och
antiauktoritära) finns det sektorer som liksom vi försvarar denna
åtskillnad mellan den politiska organisationen och folkrörelsen.
Skulle du kunna säga vad som är olika i relationerna mellan
anarkistisk organisation och folkrörelser och hur de
leninistiska\Slash{}trotskistiska partierna gör med dessa rörelser? Det vill
säga skillnaden mellan en specifik organisation och ett auktoritärt
parti? Skulle du kunna prata om förhållandet mellan den
anarkistiska organisationen och folkrörelser?}



\bigskip


\textbf{JCM} – Vi skulle separera ämnena för att försöka göra svaret tydligare.
Vi kommer till en början att ta det som traditionellt har kallats
auktoritära partier. Detta ämne leder oss till ett annat, ett nytt sätt att
göra politik. Vilket motsvarar att närma sig den politiska organisationen
på ett annat sätt och lägga tonvikten på en pol som är praktiskt taget
motsatt den marxistiska gruppernas i allmänhet. Alla dessa har en
strategi där minimalt eller passivt deltagande tilldelas arbetarklassen
och folkrörelsen i allmänhet. De tror att de representerar arbetarnas
intressen och att det är partiet som måste stärkas sedan förändringarna
eller i vissa fall den revolutionära händelsen kommer från ovan, dikterat
av partiet. I alla fall, i större eller mindre utsträckning, agerar de så
kallade ”massorna” som kabo. Det är partiet som styr processen och vad
som bör göras och lämnar inte ”mass”-rörelsen något alternativ till
beslutsfattande deltagande i något relevant.


Utan tvekan måste man skilja mellan dessa partiers strategier,
socialdemokratierna och marxismen-leninismen.


Socialdemokratiernas historia är välkänd, även om vi har sett att de
genom historien har dykt upp i olika utseenden och namn. De
reformistiska ståndpunkterna i Andra internationalens socialdemokrati
vädjade till gradvisa förändringar genom reformer, förändringar som
inte ifrågasatte dominansstrukturen och dessa partier blev ganska
snabbt förkämpar för de ljumma modifieringarna eller sekundära
justeringarna av funktionen hos system. Även om de genom att nämna
ordet socialism i sina tal snart avsade sig alla verkliga möjligheter att
övervinna kapitalismen, förbereddes reformismen inte med en
maktstrategi, den slog sig ner inom den tills den integrerades i
kapitalismens strukturer, funktion och institutioner. och dess logik gick
i samma riktning. Naturligtvis ber de folket om deras röst och berättar
att de representerar dem. Slutligen har den gjort kapitalismen till sin
bästa sfär av existens och reproduktion och talar nu lite eller ingenting
om socialism eller om att fundamentalt förändras efter förbättringar av
kapitalismen. Så pass att man i många länder har gjort ersättare med
högerpartier, det vill säga en socialdemokratisk period och en
högerperiod.


Å andra sidan har vi fallet med Lenin, som, med Kauskys tes att
ideologi kommer utifrån, också avsätter proletariatets ideologi i partiet.


Enligt dess logik är det partiet som gör politiken, och som är den
upplysta bäraren av de arbetande folkmassornas ideologi. Tydlig
avantgardistisk uppfattning som tillägnar sig allt och som slutligen
avsätter det hos de intellektuella, nästan alla kommer från rika eller övre
medelklasser i samhället. Å andra sidan är det nödvändigt att begränsa
här på grund av vikten av att två mycket olika element framstår som
förvirrade: ideologi och teori. Det är ett ämne som vi kommer att beröra
senare, även om det är i syntetisk form.


De nedan, vi använder denna term som verkar tydlig för oss och som är
vad Bakunin använde vid vissa tillfällen, förblir underordnade för allt
som inte är hämndlystna påståenden och detta så länge dessa
påståenden inte krockar med allianser och nuvarande prioriteringar som
fastställts av partiet .


I verkligheten fanns det bara en riktning: från partiet till klassen och
hela befolkningen. Eftersom de utgick från tanken att befolkningen och
dess historiska subjekt, "klassen", måste förbli underordnad partiet,
med tanke på att klassen ensam var oförmögen att skapa
förutsättningarna för dess befrielse. De sa att folket ”inte hade något
samvete för sig själva”. De hade också tron att inom det kapitalistiska
samhället kunde de grundläggande förutsättningarna för dess brott inte
genereras underifrån. Graden av utveckling, självorganisering och
självförvaltning av folkliga organ spelade då ingen roll. I slutändan
handlade det inte om att skapa ett starkt folk utan snarare ett starkt parti.


Väl vid makten ändrades inte logiken. Proletariatet och folket var
tvungna att vara trogna, under straff för att bli behandlade som förrädare
mot dem som representerade dem och utförde deras yttersta intressen.
Grundpelaren för regimens kontinuitet vilade på ett folk som var lydigt
eller som inte uttryckligen uttryckte sin oenighet.


Man kan mycket väl säga att vi inte skiljer de två nivåerna åt, än mindre
underordnar den ena nivån den andra. Vi tror att de är specifika nivåer
som fyller differentierade sociala funktioner och att de måste vara i
ständig interaktion.


Organisationsformen är inte av mindre betydelse. "Demokratisk"
centralism är ett helt koncept, den artikuleras med partiets
avantgardistiska dynamik, utan detta organisatoriska verktyg skulle
denna orientering inte vara möjlig. Därför måste denna
organisationsform ses som ett viktigt förhållande till dessa
organisationers begreppsstruktur. Liksom federalism för vår.


Det finns andra historiska strömningar inom marxismen som är något
annorlunda men man kan säga att de har en gemensam nämnare:
avantgardeuppfattningen. Många gånger uppdateras men de rör inte
axeln för dess grundläggande politiska handling. Och alla är centrerade
i staten därifrån för att möta förändringen som de antar att de kan göra.


Det finns för närvarande en mängd antiauktoritära strömningar som vi
kanske inte kan definiera strikt om vi tilldelar dem ett gemensamt
mönster. Historiskt sett fanns det i Río de la Plata grupper med vikt, mer
än något annat i Argentina, som kallades antiorganisatörer. Med tiden
och genom en komplex process gick de med i fackligt arbete och
främjade revolutionär facklig verksamhet därifrån. I närheten har vi
anarkosyndikalism, som är en mycket unik antiauktoritär rörelse. I
själva verket gör politik och ideologi från den fackliga militansen. Med
övertygelsen om att facket är kapabelt att göra revolutionen och därefter
återuppbygga samhället på olika grunder: socialistisk och libertarian.
Men till skillnad från de flesta andra antiauktoritära grupper är de
insatta i den fackliga miljön och hanterar dagligen kraven, kraven och
kampen från den del av arbetarklassen som är kopplad till den. Till
exempel, sektorer av den spanska CGT, definitivt anarkister, främjade
för år sedan en instans som skulle fungera som ett möte och en dialog
inom anarkistiska grupper som var intresserade av att vitalisera vår
ideologi. Detta initiativ kallades SIL (Libertarian International
Solidarity), på den tiden sekreteraren av CGT var José María Olaizola
som var initiativtagare till detta initiativ. Det fanns en möjlighet där vi
kunde analysera vår nuvarande situation med kollegor från olika länder.
Den nya CGT-kommissionen som utsågs av kongressen fortsatte inte
denna uppgift och den möjligheten dog. De kollegor som hade kommit
överens om bildandet av SIL, majoriteten, bildade gruppen "Apoyo
Mutuo" och fortsätter med samma intresse. Denna kärna har en
organisk uppfattning och har mycket nära relationer med specifika
organisationer i både Europa och Latinamerika. Jag nämnde det här
exemplet för att bättre illustrera särdragen hos några av dessa rörelser
och de gemensamma punkter som vi kan ha bland oss alla.


Vi kommer kort att hänvisa till en resolution från FAU-kongressen 1986
eftersom det förefaller oss att det har mycket att göra med ämnet. I
denna resolution, som ratificeras vid nästa kongress 1988, slås det fast
att maximalt möjligt kommer att göras för specifikt arbete,
grundläggande överenskommelser inom sociala organisationer, med
alla frihetliga kamrater som är aktiva på de nivåer som organisationen
täcker. Att kontroverser ska undvikas så mycket som möjligt, som var
så demotiverande och fruktlösa vid andra tillfällen och som idag hotar
att återvända. När det gäller dessa andra grupper av anarkistiska
grupper kommer vi att utgå från att de har andra förslag, andra
preferenser, en annan strategi och det är så vi kommer att förstå det för
varje specifik gemensam handling av vilken ordning som helst. Med
tanke på situationen, och som en differentierad organisation med egen
strategi, kommer vi att samordna vad som är möjligt när det gäller
socialt agerande. Vi är tydliga med att det kommer att finnas grupper
som vill göra det och andra som inte gör det. Den diskussion som ska
föras i sådana situationer kommer endast att avse den specifika punkten
i fråga.


Detta har omsatts i praktiken vid flera tillfällen. Det förekom
samordningar med andra anarkistiska grupper och kamrater, till
exempel i samband med kriget mot Irak, vid Saccos och Vanzettis
datum, för att fira en ny årsdag av den spanska revolutionen. Men det
råder ingen tvekan om att detta beror på varje plats och den etablerade
relationen.


Med hänvisning till frågan om ämnet Politiskt parti. Vi har definierat
begreppen parti och politik mycket bättre på senare tid. Och av politiskt
parti definierar vi det som ett sätt att bedriva politik som är mycket
misskrediterad i stora delar av samhället. De politiska partierna som
avses är elektoristiska och har en centralistisk-demokratisk struktur och
folket tas endast i beaktande under valperioderna är avståndet totalt och
då och då röstar en minister eller senator för repression mot anspråk av
sina egna väljare. Politik som vi förstår det, och många andra
libertarianska grupper likaså, är inte det.


Inom svaret jag ställer på din fråga, som var flera frågor i en, är det nu
turen till: relationerna mellan sociala och politiska organisationer. Här
kommer vi bara att beröra en aspekt och vi lämnar nästan hela ämnet
folkmakt för att diskuteras lite senare i denna intervju.


En första sak som vi finner nödvändigt att nämna här är vad som
hänvisar till den förtryckta klassens oberoende. Med klass syftar vi här
på det spektrum av förtryckta klasser som producerats under denna
historiska period. Vi säger det senare i förbigående och senare ska vi
försöka utveckla det bättre. Vi ser detta tema om klassens oberoende
som nära kopplat till möjligheten att producera folkmakt. Som FAU sa
på 60-talet om att "producera ett starkt folk." Framställningen av
motsvarande tal är utan tvekan av primär betydelse. Som vissa forskare
i dessa ämnen säger: \emph{“I vilket samhälle som helst, genomsyrar,
karaktäriserar och utgör flera maktrelationer den sociala kroppen.
Dessa maktrelationer kan inte dissocieras, inte etableras eller fungera
utan en produktion, en ackumulering, en cirkulation, en funktion av
diskurser.”}


En uppfattning om och utövande av folkmakt har sin egen diskurs. Den
har sin egen produktion. För att den ska kunna delta som en
transformerande kraft, konditionera situationer, producera
destrukturerande framsteg, finns det ett nödvändigt villkor: det måste
hela tiden behålla sitt oberoende. Klassoberoende sades i andra
ögonblick av historisk utveckling, idag skulle vi säga med anpassning
till det nya sammanhanget: oberoende för de förtryckta klasserna, det
vill säga för alla sociala rörelser.


Men vi vill betona att när vi påpekar denna sociala kategori, tar vi
särskilt hänsyn till varje social formations särskilda egenskaper, dess
historia, dess omvandlingar, utan att försumma vad den har gemensamt
med andra länder, mer än något annat med dem i område och
uppenbarligen de förutsättningar som globala maktstrukturer skapar.


Det är redan välkänt att den dominerande kraftens kugghjul krossar,
manipulerar och formar. De lägger in partier, ideologier, rörelser,
berättelser mitt ibland dem, de knådar dem och återlämnar dem sedan
som goda anhängare av det gamla och återskapare av det nuvarande.
Mekanismen upprepar sig om och om igen. Och en omätbar mängd
krafter upprepas som snurrar i det tomgångshjulet. Dessa enheter är de
som måste skjutas med förslag och åtgärder av olika innehåll. Med en
sammanhållning som gör att vi kan kliva stadigt. Jo, det säger sig självt
att den oändliga cirkulationen av samma dynamik och logik inte kan
skapa något nytt, bara återskapa det som finns, med större eller mindre
fantasi.


För att möjliggöra andra sociala relationer tycks fakta indikera behovet
av att använda andra material för denna nya sociala konstruktion. Ett
annat förhållningssätt, ett annat perspektiv, en annan logik, andra
metoder, andra mekanismer. En annan utgångspunkt. Inget original, det
är den nya civilisationen som de gamla socialisterna skisserade. Denna
process måste vila och utvecklas i ett starkt oberoende av de förtryckta
klasserna. Av ett folk som bygger sitt öde i den takt som historiska
förhållanden möjliggör. Fallgroparna, relationerna, de uppenbara och
explicita allianserna i sig måste göras utifrån det
självständighetsperspektivet. Eftersom den inte kan och bör isoleras,
som den måste vara mellan de mobiliserade människorna och de
komplexa och varierande sociala händelserna, får denna faktor en
strategisk betydelse av första ordningen.


Vi har redan sett det, utanför de traditionella kanalerna har befolkningen
börjat göra sina anspråk, sina protester, sina krav. Men de befinner sig
inte bara i stora sociala kamper som har störtat regeringar eller
förhindrat högerkupper, utan också i direkta aktionskrav för olika
specifika frågor och ibland utövande av folklig rättvisa.


På senare tid har det inte varit regeringar eller socialdemokratiska
partier som har kommit ut för att effektivt stoppa det frammarschande
nyliberala svepet. Som detta senaste stycke historia visar oss, var de
enda sociala krafter som verkligen agerade för att blockera, motstå och
till och med störta nyliberala regimer de från de förtryckta
klassrörelserna som gick ut på gatan. Sedan kom "progressiva"
regeringar av olika slag. Men det är ett annat ämne.


De som är förankrade i ett förflutnas paradigm som inte längre existerar
talar och försöker analysera hur detta populära uttryck kunde
kanaliseras så att det kanaliserar sin kamp genom auktoriserade kanaler,
de vill inte övertyga sig själva om att de bara domesticerar kroppar men
att de är perversa för att möta populära brådskande behov och
önskemål. De vill föra energin och hoppet som återuppstår till
återvändsgränder.


En framstegsprocess mot socialism kommer att vara arbetet med vissa
metoder som möjliggör en verklig bildning av medvetenhet om den
egna saken. I detta kommer solidariteten att spela en mer än viktig roll,
liksom mobiliseringen och organiseringen av olika folkliga uttryck.
Från hela det universum av dem underifrån.


En sak vi vet är att socialism inte är dekreterad och inte heller kommer
de partier som definierar sig själva att göra det på egen hand. En
politisk organisation i samklang med sin tid och folkrörelsen har en
grundläggande roll att spela, men styrkan ligger i människorna själva.
Både för föregående och efterföljande etapper.


Folkrörelsens oberoende, av alla dess organisationsformer:
självförvaltande, självorganisering, effektivt deltagande, federalistiskt
är det som kommer att ge soliditet åt processen och verkliga möjligheter
för en förändring mot socialistiska former.


Ja, det finns också andra som vågar sig på lite vågade åsikter. De
berättar för oss att det i dessa populära mobiliseringar finns grodden till
det nya, till det "postkapitalistiska" samhället. Och det är en ostoppbar
process. Ingen fatalism är bra. De sociala krafternas organisation och
vilja kommer att vara nödvändiga för att åstadkomma djupgående
förändringar, för att markera en linje för en konsekvent process. För
detta är den politiska organisationen införd och i samklang med en
sådan process väsentlig.



\bigskip


\begin{figure}[htbp!]
\centering
\includegraphics[keepaspectratio=true,height=\textheight,width=\textwidth]{f-f-fau-federacion-anarquista-uruguaya-intervju-me-5.png}
\end{figure}



\bigskip


\textbf{FC – Finns det vetenskaplig socialism? Kan en begreppskropp
produceras som leder till det? Om det visar sig att socialism inte är
oundviklig, som den inte är, hur skulle vi då definiera socialism, i
vårt fall frihetliga socialism?}



\bigskip


\textbf{JCM} – Dessa två begrepp har använts med viss regelbundenhet som
synonymer, som om vi pratade om samma sak. Den så kallade
vetenskapliga socialismen har något med denna situation att göra. Teori
(vetenskapsområde) är en sak och en helt annan sak är ideologi. Kanske
blir svaret tydligare om vi behandlar denna fråga om ideologi och teori
innan vi tar upp frågan om vetenskaplig socialism. Det finns skrifter
från olika ögonblick i vår organisation som vågat sig in i sådana
problem och vi kommer att försöka vända oss till dem. Teorin, i sin
sociala del, som är vårt mål i detta ögonblick, syftar till att utveckla
konceptuella instrument för att tänka och känna så noggrant som
möjligt, så djupt som möjligt, en specifik social grupp, det vill säga en
viss aspekt av samhället, samhället med dess strukturer och praxis. Det
är i denna mening som teori kan talas om som likvärdig med vetenskap
och det är i denna mening som ämnet måste övervägas.


Ideologi, å andra sidan, består av element av icke-vetenskaplig karaktär,
som bidrar till att stimulera aktionen genom att motivera dem utifrån
omständigheter som, även om de har att göra med existerande sociala
förhållanden, inte härrör från dem i strikt mening; de bestäms inte
mekaniskt av vad det vid något tillfälle kallades objektiva orsaker eller
även infrastruktur. Så de är första ordningens komponenter i ideologi:
idéer, representationer, beteenden, reflexer, känslighet. Uttrycket av
motiv, förslaget om mål, strävanden, idealmål, utopier, förhoppningar,
hat, önskningar, som hör till ideologins område.


Den rigorösa analysen av en specifik situation blir alltså en teoretisk
analys som är så vetenskaplig som möjligt. Ideologi spelar en annan
roll, den specificerar omständigheterna, villkoren för politisk handling.
Det är att hoppas att det finns ett nära samband mellan teori och
ideologi, eftersom förslagen från den andra är sammansmälta och stöds
av slutsatserna från den teoretiska analysen. Det instrumenterar det. En
ideologi kommer att vara effektivare som en drivkraft för politisk
handling ju fastare den stöds av teorins slutsatser.


Teoretiskt arbete är alltid arbete som är upprätthållet och baserat på vad
som händer i den historiska verkligheten. Men som ett verk är det helt
och hållet beläget i tankefältet: det finns inga begrepp som är mer
verkliga än andra begrepp. Precis som ideologi är lika verklig som
produktivkrafter.


Och sedan ska jag ta upp några punkter som jag anser vara viktiga.
Distinktionen mellan existerande verklighet, verkliga historiska
processer och å andra sidan tankeprocesser, som syftar till kunskapen
och förståelsen av den verkligheten. Tankeprocessen är i detta fall en
annan verklighet som fyller vissa funktioner.


Teoretisk vetenskaplig produktion har sin specifika karaktär som måste
lokaliseras exakt och utan förvirring. Här finns en
kunskapsansträngning, med de verktyg som varje era ger, i syfte att
uppnå största möjliga vetenskapliga rigor på det behandlade föremålet.


Den vetenskapliga "verktygslådan" att använda utesluter inte skapelser
och eventuella diskontinuiteter, även om de är episodiska i
kunskapshistorien. Det är i alla fall från en viss kunskapsnivå som
skapandet av ny kunskap som kommer att påverka det nuvarande
epistemet blir möjligt.


Men låt oss återgå till den del av politisk teori som är det som är av
intresse här. Produktionen av teori är alltid ett resultat av en specifik
råvara. Men det bör noteras att denna teori också bygger på information,
data och föreställningar som man har om det ämne som behandlas.
Detta primära material behandlas, i det teoretiska arbetet, genom vissa
konceptuella verktyg, vissa tankeinstrument. Produkten av denna
behandling, av detta arbete, är kunskap. Strängt taget finns det bara
enstaka objekt (specifika historiska situationer, i specifika samhällen,
vid specifika tidpunkter). Syftet med teoretisk kunskap är att känna till
dessa singulariteter så mycket som möjligt.


I denna kunskapsproduktionsprocess förvandlas därför råmaterialet
(ytlig perception) till en produkt (rigorös, vetenskaplig kunskap om
den). Många produktioner blir instrument som inte längre refererar till
singularis, det är allmänna begrepp, som fallet med klass till exempel.
Med detta vill vi säga att processen att känna till hela den sociala
verkligheten är mottaglig för oändlig teoretisk fördjupning. Tja,
kunskapen som sådan är oändlig. Därför är det olämpligt att vänta på
"färdig" kunskap om den sociala verkligheten som helhet för att börja
agera på den genom att försöka transformera den. Inte mindre olämpligt
är att försöka omvandla det utan att veta det tillräckligt.


Socialism, idén och strävan efter ett annorlunda samhälle, upprättandet
av rättvisa och stödjande sociala relationer, "drömmarna" om jämlikhet
och frihet är element som hör till ideologins område. Ideologi, vad den
än må vara, är inneboende i det mänskliga tillståndet, för den sociala
människan. Det finns ingen människa utan ideologi, det finns ingen
Jurassic Park för honom. Aspirationer, "drömmar", hat, önskningar,
kärlekar, allt detta med gudarna inblandade i mitten, har alltid funnits i
människan. Naturligtvis utan att dessa begrepp, som är från denna tid,
uttrycker ens nära dessa känslor. Eftersom det inte finns någon
universell subjektiv individ (en uppfinning av vår tid) har människan
som subjektiv varelse varit väldigt olika vid olika tidpunkter. Den
subjektiva enheten som historisk produktion är en skapelse av sin tid.
Vi är nu intresserade av den subjektiva enheten, det väsen som antas ha
en ideologi i denna dominansstruktur som kallas kapitalism.


Det är i ett sådant sammanhang av differentiering av teori och ideologi
som vi talar om ideologisk säkerhet och "filosofisk okunnighet" som
Malatesta tyckte om. ”Okunnighet” i den meningen att kunskapen är
oändlig men inte i den meningen att vi bör tendera att veta så mycket
som möjligt i vår tid så att våra socialpolitiska handlingar inte är blinda.


Det finns ingen vetenskaplig socialism, det finns inget sådant. Ingen
egenskap hos samhällen kommer att ge oss denna sublima strävan; Inte
heller kommer kunskaper att erhållas om lagarna för ett så komplext
socialt fungerande i den utsträckning att vi med fullständig säkerhet kan
förutsäga händelser, historiens framtid, en viss framtids specifika
karaktär. Det finns lärdomar som historien har gett, en av dem är att
deltagande i händelser är väsentligt för att kunna påverka de
händelserna politiskt, att kampen är det som genererar nya möjligheter.
Och det är denna typ av lärdomar och hela dess teoretiska utveckling
som en politisk organisation som vår kan få, som kommer att tillåta den
att avancera mot en socialism som aldrig skulle komma av sig själv.



\bigskip


\textbf{FC – Tror du att ideologi är ett grundläggande element för politisk
aktion tillsammans med teori? Kan vi inom ramen för olika sociala
organisationer tala om en enda ideologi?}



\bigskip


\textbf{JCM} – Frågan är egentligen om ideologi är ett grundläggande element
för politisk aktion, då är den alltid närvarande på ett eller annat sätt, den är samtidigt med aktionen. Det är en första ordningens sfär av social
verklighet och kan inte uppfattas som en reflektion som kommer efter
att ha agerat politiskt i samhället. Ibland är det, teorin, som
"bestämmer" händelser där ett brett spektrum av element som det
ekonomiska, det rättspolitiska, utan tvekan ingriper. Marx definierade
det som en spegel i sitt ekonomiska system för infrastruktur och
superstruktur, det är långt ifrån det. Ideologi har sin relativa autonomi
och verkar i ständig interaktion med enorm gravitation. Även forskare
i ämnet tilldelar ideologi med sin egen tid för dess utveckling och
förändring, och bryter därmed med begreppet homogen tid som är
implicit i de flesta samhällskunskaper. Det kan vara så att ekonomin i
ett land förändras och samtidigt förändras landets dominerande ideologi
väldigt lite. Sovjetunionen och Kuba kan empiriskt intyga detta
ideologiska tillstånd. Det finns de som med tillräckliga skäl bekräftar
att ideologin, eller en stor del av den, består även efter att de materiella
förhållanden som gav upphov till den har försvunnit.


Sí importa especialmente ver operando la ideología en las formaciones
sociales concretas, pues no es extraño que el concepto general se
vincule únicamente con el proletariado, vale decir la clase que en el
abstracto formal es la antagónica a la clase dominante. I de olika
aspekterna av samhället, vad som finns även under kapitalismen, finns
många idéer som inte är i sitt rena tillstånd utan snarare "blandade". Hur
som helst är det av yttersta vikt att som referens ta den ideologi som
utvecklats i arbetarkretsar genom historien och de värderingar som den
testamenterat till strävan efter ett nytt samhälle på andra grunder.


Ideologi och arbetarklassens värderingar.


De förändringar som har skett på det sociala området, i massorna av
arbetare, har producerat en uppsättning nya och spridda sociala
metoder. Många "isolerade eller halvisolerade fack" har skapats, med
ingen eller liten relation till varandra. Men det vi vill lyfta fram här är
det ideologiska problem som detta för med sig.


I ett annat historiskt ögonblick, i ett annat skede av det kapitalistiska
systemet, producerades en uppsättning idéer, representationer,
föreställningar, känslor med viss tyngd i arbetarklassens universums
ideologi. Så det kapitalistiska och borgerliga systemet var de synliga
fienderna. Deras intressen stod i direkt motsats till arbetarklassens.
Arbetarna koncentrerade i stora fabriker skapade organisationsformer
för att åstadkomma förbättringar, och på grund av detta drabbades de
av flera och brutala förtryck. Arbetaren började förstå att han inte kunde
förvänta sig något av kapitalismen, att uppnå rättvisa var en chimär.
Frontstriderna, de grymma livsvillkoren, gruppsolidariteten, väckte
drömmar som hade med social frigörelse att göra. Ideologiska element
som var antagonistiska mot kapitalismen uppmuntrade omedelbara
kamper och framtidsdrömmar. De var grupperade i stora fabriker och
fackföreningar och en känsla av styrka och tillhörighet till något annat
än systemet fanns där, latent, blandat med andra ingredienser, som
kunde organiseras med koherens. Det är sant att endast det som finns
kan organiseras, under sådana sociala omständigheter kunde det
organiseras och organiserades på ett primärt sätt, om än också med viss
utveckling, en antagonistisk ideologi som var en fiende till det
kapitalistiska systemet och som strävade efter en mycket annan social
ordning.


Naturligtvis var de inte abstrakta eller intellektuella diskurser i
begreppets nedsättande mening, det som gav existens åt den ideologin,
det var de förhållanden under vilka deras dagliga liv ägde rum, deras
praktiker, deras kamp, deras solidaritet: skuldra vid sida. Naturligtvis
fyllde teorin en uppgift: att organisera den där värld av idéer och känslor
som var "insprängd" och besatt av många kraftfulla och antagonistiska
fragment.


Tillhör den produktionen av värden: Solidaritet, ömsesidigt stöd, att
föreställa sig en annan värld än den befintliga, att placera förtryckaren
och exploatören som en oförsonlig fiende hör till den historiska
perioden. Kroppar som var disciplinerade för metodiskt och
regelbundet arbete, och som förvandlade det tillståndet till: stolthet över
att vara en arbetare, över att producera sociala varor, att uppskatta sin
uppgift som väsentlig för att uppnå välbefinnande i samhället, att tänka
på all återuppbyggnad på den nödvändiga produktionen av varor och
tjänster. Men hans perspektiv var inte snävt och han tänkte på sin fritid
för att njuta av "livet" och därför kämpade han för att minska
arbetsdagen. Och att bara arbeta med det som var nödvändigt låg också
vid hans ideologiska horisont.


Döde dessa idéer och värderingar tillsammans med kapitalismens skede
som varade tills för ungefär tre decennier sedan? Var dessa ideologiska
element förvisade eller begravda av fragmentering? Vi skulle i princip
svara att så inte är fallet. Många seriösa studier informerar oss om att
ideologi inte har samma förändringstakt som andra sociala strukturer.
Ideologi har, som vi nämnt tidigare, det speciella med att förbli, även
när de villkor som gav den existens har försvunnit. Ett viktigt bagage
av den historiska produktionen lever fortfarande, kanske nu mer blandat
än någonsin. Det är där, i den populära fantasin, som är lika materiell
som vilken annan sak som helst.


Var exakt ligger den? Vilket tillstånd är det i? Dessa frågor, naturligtvis
andra kan ställas, är de som är viktiga för oss idag. Låt oss lägga till
ytterligare en fråga: Är detta rekonstruerat med intellektuella eller rent
teoretiska diskurser? Inget verkar tyda på det. Hur är denna ideologi
väsentlig för revolutionärt brott idag? På vilka andra ställen kan något
liknande förekomma som också artikulerar med det?


Här skulle vi behöva förlika Malatesta med Bachelard. Den första sa att
det är bra att inse att vi alltid befinner oss i filosofisk okunnighet,
eftersom detta gör att vi kan tänka kritiskt och veta att vissheter inte är
sådana i absoluta termer. Den andra skulle tala om för oss att det redan
är ett framsteg att korrekt ställa ett problem även om vi inte kan göra
stora framsteg i dess utveckling. Och det är poängen! Vi vill bara ställa
till ett problem att resonera kring det. Vi tror inte att vi kan göra mycket
framsteg i dag, men det är fortfarande klart.


Men varför vill vi prata om saker som vi ignorerar så mycket? Svaret
är; Vi är övertygade om att utan en antagonistisk ideologi av
arbetarklassens värderingar finns det ingen möjlighet att övervinna
detta smutsiga system och inte ens idag med viktiga sociala
förbättringar för dem nedanför. Och att det på vår kontinent finns olika
ideologiska uttryck som måste studeras och att en politisk organisations
kommunikation utan att lokalisera deras specifika koder kan verka som
att plöja i öknen. Det finns en ursprungsbefolkning som inte bara kan
förklaras reducerat till kategorin ekonomisk rot: bonde. Det finns
förtryck, till exempel för samhällen av olika etnicitet, det finns
människor av afrikansk härkomst, kvinnors situation,
"marginaliserade" som saknar grundläggande saker. I detta och andra
sociala universum kan den klassiska proletära ideologin inte tillämpas
schematiskt, eftersom det skulle innebära att subjektet lösgörs från vad
han eller hon lever dagligen och hur han eller hon lever det. Låt oss
lägga till några fler överväganden.


\emph{Sociala separationer är ett resultat av fragmentering.} De regelbundna
och konkreta sociala förhållanden som en grupp hela tiden måste möta
resulterar i specifika beteenden. De är producenter av ideologiska
element. Det är viktigare för människor som är socialiserade från
barndomen i den förtryckta delen av samhället. Skillnaderna som
skapar denna situation är i grunden ojämlikhet. En brutalt ojämlik
fördelning av materiella och symboliska varor. Det finns de som hävdar
att på detta sätt "reproduceras strukturen i det sociala universum där
deras existens äger rum i individen eller gruppen." Sociala beteenden
är likartade för alla som befinner sig på samma plats i ett samhälle
indelat i klasser. På detta sätt producerar en förtryckt och splittrad klass
inte samma sak, ideologiskt sett, i var och en av sina sociala
separationer. Det finns därför bråkdelar av en samhällsklass som i
denna flytande och finfördelade sociala situation har en relation långt
ifrån arbetets ideologi. Både den som redan är främmande för en direkt
upplevelse, på grund av frånvaron av de förhållanden som tillåter det,
och i andra ytterligheten, den privilegierade mottagaren av symboliskt
material som är allt mer "fullt" av reproduktivt innehåll och som inte
har möjlighet att ansluta sig till arbetarklassens universum.


Det verkar väsentligt att se hur man kan bryta eller penetrera
differentierade separationer som inte ideologiskt producerar samma
sak. Det motsvarar att fråga: Hur kan vi artikulera de specifika praxisen
i varje enskild del av samhället med det historiska arvet från
arbetarrörelsen och rationella diskurser, för att få en ideologi av
revolutionär konfrontation?


När vi talar om konstruktionen av en motståndsideologi syftar vi inte
på en intellektuell utveckling utan till en social dynamik som vi går till
med vår intentionalitet och som vi tänker på dess mekanismer och
verkliga sfär av möjlig interpenetration. Försöket att förstå detta
komplexa fenomen tillhör teorins sfär. Och här finns en politisk
organisationsuppgift som inte kan kombineras med rutin eller
upprepning av scheman eller rena abstraktioner. Abstraktioner som har
stort värde för sitt specifika område och som väl taget kan vara
vägledande för förståelsen av specifika historiska fenomen lokaliserade
i en unik tid och plats.


Detta tema, utarbetat på bästa möjliga sätt, tror vi kommer att vara av
särskild betydelse i den strategiska uppfattningen av både fronten för
de förtryckta klasserna och folkmakten.



\bigskip


\textbf{FC – Vilka ståndpunkter bör anarkister försvara i folkrörelser?
Hur kan den specifika anarkistiska organisationen fungera genom
att stimulera framsteg mot målen inom dem, påverka dem att ha
vissa egenskaper och koppla samman olika rörelser i syfte att öka
deras sociala styrka?}



\bigskip


\textbf{JCM} – Politiskt organiserad anarkism är det som är avgörande.


Vi kommer att använda FAU-material för att svara på denna fråga.
Maktproblemet, som är avgörande för djupgående sociala förändringar,
kan endast slutgiltigt lösas på politisk nivå, genom politisk kamp. Och
detta kräver en specifik form av organisation: revolutionär politisk
organisation, för oss med en frihetlig matris. Endast genom dess
agerande rotad i massorna och i de olika folkliga processerna kan
förstörelsen av den borgerliga statsapparaten och den uppsättning
mikromakter som upprätthåller och återskapar den uppnås. Det är
väsentligt att ersätta det med folkmaktsmekanismer sett ur ett politiskt
perspektiv och baserat på ett starkt organiserat folk.


Här finner vi det nödvändigt att lägga till, även kortfattat, något mer om
makt. De studier som verkar mer rigorösa indikerar några
grundläggande frågor, nämligen: att makt cirkulerar i hela den sociala
kroppen, genom de olika strukturerade sfärerna. Det vill säga för alla
sociala relationer. Vi skulle alltså ha makt på de ekonomiska, juridisk-
politiska-militära, ideologisk-kulturella sfärerna. Vi skulle ha makt på
alla nivåer i samhället. I mindre skalor får makt också betydelse i ljuset
av bildandet av embryon till en ny civilisation, inom ramen för olika
former av självorganisering eller självförvaltning. I stor skala skulle vi
ha det på platser med större "volym", koncentrerat, med också större
bestrålning.


Det finns, och detta är mycket viktigt för oss, \textbf{ett socialt universum av
vardagsliv,} av en liten dimension, som är en fabrik för produktion av
nya föreställningar, motstånd och tekniker för folklig makt, och det är
här det finns en stor arbete som ska utföras.


Verkligen. Maktformerna, staten som en speciell instans, ligger på en
exakt nivå av den nuvarande samhällsstrukturen. Även om det
uppenbarligen har ömsesidigt beroende relationer med de återstående
nivåerna av social verklighet (ekonomiska, ideologiska, juridiska, etc.),
kan de inte reduceras enbart till dem. Konkret betyder detta att politisk
aktivitet inte kan reduceras till ekonomisk kamp, inte bara till
fackförening och folklig praxis i allmänhet, även om denna kan
innehålla, som den gör, "politiska" element.


Men denna ekonomiska kamp, folkliga krav, producerar inte spontant
kampen mot den politiska makten som sådan. Och ännu mindre de
organisatoriska och tekniska medlen för kampen om folkmakten eller
förmågan att avbryta existerande sociala relationer.


Det är därför spontanism, spontana mobiliseringar av "massorna", en
återspegling av en ansamling av problem utan lösningar som plötsligt
"exploderar", om de inte kanaliseras och implementeras på rätt sätt,
knappast överskrider den politiska nivån när det gäller att modifiera
maktförhållandena. , att öppna luckor för en ny process som är
orienterad mot djupgående förändring.


Detta händer eftersom maktens störtande, något som bourgeoisin inte
kan erkänna, eftersom det är slutet på dess existens, förutsätter
skapandet av en annan social ordning, som kräver antagandet av en
annan "modell" för organisation (vilket innebär en annan ekonomi, en
annan ideologi) och även en oundviklig kamp, en process av ständiga
folkliga kamper, som också involverar tekniska medel, som "mass"-
rörelsen i sig inte kan utveckla framgångsrikt. Det är inte heller dess
specifika uppgift. Det vill säga, under en lång period av historien och i
vår tid, lärdomen att dra från de stora spontana rörelserna av
"massorna", mycket rika på den erfarenhet de ger, men som inte
motsvarar en strategi som medvetet syftar till att förändra systemet. En
"mass"-rörelse som har byggt upp en viss grad av folklig makt, några
nya sociala praktiker och producerat nya ideologiska föreställningar.


På den nuvarande utvecklingsnivån för systemet är det enda som
garanterar seger förstörelsen av den borgerliga maktapparaten, hela
dess dominansstruktur där staten spelar en primär roll, (vissa säger
kondensation och andra ger den namnet koagulering) vilket innebär en
mer eller mindre utdragen politisk-revolutionär handling, med en
förnyad strategi, med en taktik anpassad till varianterna av de sociala
konjunkturerna.
Att vägra att erkänna detta som oundvikligt är att avsäga sig all
revolutionär förändring, vilket är den enda typen av verklig och
djupgående förändring som kan ske på nivån av hur detta system av
dominans är uppbyggt.


Det har med rätta sagts att ett väsentligt ideologiskt resultat ligger i att
visa folket ett segerperspektiv, en väg av hopp, av förtroende för
möjligheten till djupgående, revolutionär förändring. Och den där
"demonstrativa" funktionen är en politisk organisations funktion. I vårt
fall med organiserad anarkism. Att i alla sina handlingar försöka främja
en ideologisk nivå, av medvetenhet, av den typ som inte kan genereras
i massornas spontana utövande som är så mättade av föreställningar,
värderingar, representationer att systemet inokulerar med sina stora
medel, all den disciplin som en grupp av mekanismer fungerar för att
göra det effektivt. Det handlar om att utgöra en organisationsnivå som
innebär att övervinna den här typen av spontanism.


Dessa krav försöker tillgodose utvecklingen av en specifikt politisk
verksamhet, den enda som kan kanalisera uppror och de konstruktioner
som genereras på folknivå i olika processer mot seger.


Därför behövs i första hand en politisk organisation. I den nuvarande
situationen idag och här har den vissa egenskaper som härrör från de
strategiska egenheter som situationen medför. I vilket fall som helst
måste denna politiska organisation vara bärare av de värderingar, internt
och externt, som den anser vara väsentliga för nya sociala relationer.



\bigskip


\begin{figure}[htbp!]
\centering
\includegraphics[keepaspectratio=true,height=\textheight,width=\textwidth]{f-f-fau-federacion-anarquista-uruguaya-intervju-me-6.png}
\end{figure}



\bigskip


\textbf{När ett nytt sätt att göra politik bara är retorik}


Men ett nytt sätt att göra politik eller bygga folkmakt bör inte vara fraser
för snygg retorik eller att sätta lite kosmetika av bra färg på gamla och
upprepade tal som i slutändan leder till samma port om och om igen.
Långsamt för att jag har bråttom, säger ett talesätt. För brådskan har
lett, cirkulärt, upprepade gånger, till återvändsgränder eller att infoga
dem nedan, och sökande att representera dem, djupare in i detta
hänsynslösa system.


Vårt projekt av revolutionär avsikt inkluderar idag, liksom i går, det
sammanhängande valet av vägar att resa. Utan dogmer angående de
teoretiska verktyg som ska användas måste all rigorös produktion som
möjliggör bättre läsning beaktas. Med den fräschören och öppenheten
som gör att vi kan leva vår tid, med tanke på alla förändringar den
medför. Att förse oss själva, kort sagt, med en läsning som lokaliserar
vår tids verkliga problem. Samtidigt, med fasthet och oförsonlighet att
konfrontera allt som producerar och upprätthåller det nuvarande
systemet, med hjärta och beslutsamhet inställd på en framtid som måste
byggas varje dag inom de olika områdena av militans.


Utan elitism eller avantgarde, två sätt att hierarkisera praktiker och
glida, värderingar som inte hör till de förtrycktas fält eller en process
som behöver badas i ljuset av nya värderingar så att dess framsteg är
inte förvirrande och till och med negativt. Tja, annars skulle vi inte
ideologiskt förstöra dessa hierarkiska värderingar som är så
förknippade med dominans och lydnad, utan snarare fängslande
produktioner främmande för våra föreställningar om det historiska
ämnet. Politisk organisation, som vi förstår det, är inte synonymt med
avantgarde eller med "upplysta" eliter utan vilka de stackars "okunniga
människorna" inte kan undkomma den kapitalistiska labyrinten. Men
den politiska organisationen spelar en betydande roll i konstruktionen
av den lösningen. Men från andra värderingar, från andra ideologiska
och etiska praktiker, från en annan social känslighet. Effektiv
organisation är inte synonymt med hierarki. Politisk organisation som
är en del av processen med människorna, samexisterar med deras
medvetandenivå. Att sträva efter att bidra till dess höjning eller positiv
modifiering med en känsla av att tillhöra det folket på lika villkor, inte
till kunskapens "höjder".


Det självutnämnda avantgardet använder sig av den klassiska
föreställningen, att de är framtidens bärare som når folkets hjärta med
de goda nyheterna, de förtjänar att vara en hotad art om vi bedömer dem
i historiens ljus. Ideologi kommer inte utifrån, den produceras inom
praktikerna, i de idéer och beteenden som människorna utför genom
sina olika konfrontationer. Produktionen av en ny socialpolitisk
teknologi och "kunskapsdiskurser" som motsvarar befrielse kan inte ske
utan att förskjuta dem som åstadkommer dominans. Det är diskurser
som måste gå in i konfrontation och som måste dra nytta av alla
instanser av motstånd där folket för kamper. I denna mening är den
politiska organisationen också i ständig omskolning.


Slutligen kommer vi att ta till en syntes. För oss är \emph{Politisk praxis} varje verksamhet som har som mål de exploaterades och förtryckta
förhållandena till den politiska maktens organisationer, staten,
regeringen och deras olika uttryck. \emph{Politisk praxis} är konfrontationen
med regeringen, som ett uttryck för den påtvingade makten, försvaret
och utvidgningen av allmänna och individuella friheter, förmågan till
förslag som rör befolkningens allmänna intresse eller delar av detta.
Och \emph{Politisk praxis} är också upproret som ett exempel på våldsamt
ifrågasättande av en situation som vi vill förändra. \emph{Politisk praxis} är
förslag som, genom att samla folkliga krav, konfronterar de
dominerande maktorganisationerna, presenterar lösningar på allmänna
och specifika frågor och tvingar dessa maktorganisationer att anta dem
och göra dem giltiga för hela samhället. Alltså till exempel de
mobiliseringar som vidgar folkrättigheterna. Naturligtvis kan dessa
erövringar som uppnås från en social kraft bara upprätthållas och utökas
om motsvarande sociala kraft finns tillgänglig.


De säger att "makt finns i aktioner", detsamma kan sägas om revolution.
Det är inte en enteleki eller något som kommer före en viss besvärjelse.
Det är inte en isolerad aktion. Det kräver modifierande metoder för
brytning, av diskontinuitet, inom områden som det ekonomiska, det
ideologiska, det politiskt-juridiska, det allmänt kulturella. Allt detta tar
form i en process med aktivt folkligt deltagande. Ett folk som vi skulle
komponera som ett brett spektrum av de förtryckta och exploaterade
som vi i detta historiska skede betecknar som en grupp av de förtryckta
klasserna. Ett folk som genomgår strukturella förändringar, som sker
inom en viktig splittring som måste övervinnas, etablerar
solidaritetsband som binder samman deras kampers enhet och som
utgör en första ordningens grund för dem att bilda en social kraft som
är kapabel till effektiva kamper och ge steg i kvalitet. Vi pratar inte om
gradualism, linjäritet eller att ta fiendens bås en efter en. Vi pratar om
något annat.


Att känna till miljön i vilken man agerar, att vara införd i den, att ha ett
politiskt syfte i den dagliga verksamheten, att ha förslag i samklang med
vad människor vill och behöver, fastställa prioriteringar, är några av de
element som möjliggör utvecklingen av en politisk organisation av vår
karaktär. Att använda våra ideologiska verktyg i varje specifik
omständighet: direkta åtgärder, direkt demokrati, självförvaltning,
federala organisationsformer, etc.


Frågan berör frågan om social kraft och även hur vi skulle kunna
definiera det arbete som vi gör som politisk organisation inom
folkrörelsen. Bra frågor som vi inte kommer att undvika. Fråntagen all
elitism som vi har utvecklat ovan är vår uppgift småskalig. Liten motor
som jobbar inne i stan och rullar hela tiden tillbaka. Social kraft
förefaller oss vara ett begrepp av stor betydelse. Jag tror att det är
väldigt kopplat till frågan som följer, så vi ska försöka säga något om
det där.



\bigskip


\textbf{FC – Jag skulle vilja ta upp frågan om klass. Vi försvarar en
aktionsposition av anarkister vid sidan av de delar av befolkningen
som lider mest av kapitalismens effekter. Därför, till skillnad från
ortodoxa auktoritärer, som prioriterar en typ av proletariat (urban
och industri), föreslår vi en åtgärd som, för detta proletariat, tar
hänsyn till andra ämnen såsom arbetare från andra sektorer,
bönder, urbefolkning och alla osäkra människor. typer (”lumpen”
i den klassiska definitionen). Hur ser du på denna fråga om "var
ska man prioritera"? Skulle i detta fall alla sociala rörelser med
ämnen av denna typ och fackföreningar vara prioriterade?
Slutligen: kan vi förstå vilket arbete\Slash{}socialt införande som är den
anarkistiska organisationens viktigaste uppgifter?}



\bigskip


\textbf{JCM} – Våra styrkor som en politisk organisation i utveckling innebär
utan tvekan begränsningar. Att prioritera hela det sociala området,
vilket utan tvekan vore mer än bra om vi kunde göra det, är inte möjligt
förrän vi har den nödvändiga styrkan. Därför är prioritering av platser,
efter analys och utifrån strategin, av primär vikt. Man skulle snabbt
kunna säga att det finns problem som, i varierande grad beroende på
utbildningen, finns som saker som befolkningen upplever: Lön, bättre
arbetsvillkor, bostäder, hälsa, mänskliga rättigheter, överlevnad i
ödmjuka stadsdelar, extrem fattigdom, utbildning och andra. Men det
är möjligt att av de tre eller fyra vitala delarna av den etablerade
strategin börjar vi med den som har de mest konkreta möjligheterna vid
ett givet ögonblick. Naturligtvis alltid se till att detta element inte
hypertrofierar det politiska projektet, som inte omvandlas genom sin
dynamik i låst steg för att ta itu med de andra fronter som anses
oumbärliga. Detta är något som just reglerar den politiska
organisationen genom dess organisatoriska instanser och producerar en
analys- och diskussionsstil som gör att sådant kan inträffa naturligt. Det
vill säga att det finns prioriteringar som är av tillfällig karaktär och
andra som ingår i själva strategin. De är olika stadier som ofta skär
varandra och behöver inte vara motsägelsefulla eller ge upphov till
orienteringar som senare blir divergerande. Att artikulera handling i den
populära miljön för politisk organisation har all den flytbarheten och
bör inte förlora koherens. Det är värt att framhålla att det finns en
konstruktion som är organisationen själv, sammansättningen av de
mekanismer den behöver för de olika verksamhetsområdena samt
utvärderingen av vilka dess styrkor är och vilken erfarenhet den inte har
och måste gå. att möta den.


Det finns en rad "begrepp", som "lumpen" som är resultatet av en
allmän reduktionistisk uppfattning, den försöker förklara allt från den
ekonomiska strukturen och den roll som a priori tilldelas
arbetarrörelsen, i grunden den industrialiserade länder. Detta sker i ett
helt historiskt skede, idag kan man säga att de är paradigm som inte kan
övervägas rigoröst på det sättet. Det finns också en slags tro på
existensen av ett subjekt i sig, universellt, och även inslag av
progressivism. En konceptuell struktur, med sina "metoder" som
utesluter och till och med diskvalificerar inte särskilt elegant allt som
inte passar in i dess system. Jag tror att en del FAU-material som tog
upp ämnet kan vara förtydligande. Ett ämne som senare utvecklades
rikare i gemensamt arbete.


\textbf{Subjekt för förändring måste tas fram.}


“Subjektet är också en historisk produktion” varnar forskarna oss och
därför måste vi sätta i drift praxis som producerar och organiserar det.
Systemets praxis, plus de som ärvts från andra tidigare brutala system,
har syftat till att skapa ett individ-kollektivt subjekt som passar så djupt
som möjligt in i den befintliga ordningen, i de värderingar som
upprätthåller den. Det råder ingen tvekan om att det finns mycket som
de har lyckats internalisera i dem-oss.


Eftersom detta är så kommer ett annat historiskt subjekt inte att komma
från ingenstans, det kommer inte att framstå som om det var genom
magi, det måste vara frukten av praktiker som internaliserar andra
frågor som kolliderar med det dominerande. Effektivt deltagande,
självförvaltning, direkta åtgärder, den federala formen av verkligt
demokratisk funktion, solidaritet och ömsesidigt stöd, behöver
mekanismer, organisationer och regelbundna metoder för deras
utveckling. De behöver hela tiden organisation. Den kontinuitet de
behöver, för en implementering som tillåter förändring, kräver uthållig
strategisk aktivitet. En sammanhållen strategi, som inte avväver det
som vid varje given tidpunkt vävs. En strategi som har inom sig en
annan värld som den utvecklas inifrån en annan som är antagonistisk
mot den. Den berömda sloganen "använd alla medel" kan vara ett
effektivt sätt att säkerställa att ingen antagonistisk strategi som bär
inslag av förstörelse av det nuvarande systemet kan användas. Det är
därför den allmänna inriktningen, den etablerade strategin och taktiken
som motsvarar den är av primär betydelse. Både socialt och politiskt
måste denna strategi cirkulera inom alla dess praxis. Uppenbarligen
respekterar det specifika för varje verksamhetsområde.


Detta innebär inte "allt eller inget" eller plöjning i öknen.
Utgångspunkten måste placeras så exakt som möjligt, den specifika
karaktären hos den uppsättning sociala relationer som konfigurerar och
upprätthåller systemet och varje exakt historisk social formation där vi
måste agera. Vi måste utgå från denna grova och brutala sociala
verklighet, inte utveckla lösningar genom oberoende mentala processer
som inte har någon relation till hur vissa specifika sociala processer är
och äger rum.


Var dominans struktur placerar människor spelar en stor roll i
produktionen av ett givet subjekt. Det som levs varje dag och hur det
levs kommer att ge en viss världsbild till olika samhällsgrupper. Jag
kommer också att säga att det finns faktorer som motstånd,
inkorporering av andra föreställningar och representationer som
kommer att generera eller kan generera vissa kortslutningar. Låt oss se
till att de är på vår sida.


\textbf{I det nuvarande skedet av systemet. De förtryckta klasserna som
revolutionärt "subjekt".}


Du frågade mig om hur vi såg på klasssammansättningen idag vid detta
historiska ögonblick. Sedan en tid tillbaka har detta allmänna schema, i
formell abstraktion, att definiera klasserna, som utan tvekan existerar
på den nivån, mellan bourgeoisin och proletariatet praktiskt taget litet
eller inte alls fungerat när analysen "sänktes" till nivån sociala
formationer. Detta tvivel kan också ses mellan raderna i många
dokument om historisk anarkism. Det behöver inte sägas att
bourgeoisin, även på den nivån av den tidigare nämnda analysen, är
något mer komplex: fraktioner och vissa klasser kopplade till dem.


Även när de politiska och ideologiska ingriper för att etablera dem, gör
det också det som refererar till det klassiska proletariatet. Men det som
intresserar oss som politisk organisation, teoretiskt sett, är den operativa
delen "idag och här."


Det ursprungliga förslaget om detta problem lades fram vid 1986 års
kongress och vid ett offentligt evenemang samma år. Men det var på
FAU:s XI-kongress som man enades om att genomföra en mer grundlig
inställning till problemet med klasser i detta stadium av kapitalismen.
Det var också ett ämne som förblev öppet, arbetet skulle fortsätta mot
framställningen av en hypotes (initialutkast) som skulle gräva djupare
in i klassbegreppet i detta historiska skede av kapitalismen. Behovet av
att omformulera klassbegreppet övervägdes i enlighet med de
förändringar som skett. Undvik att fortsätta definiera klass som i
föregående period, "Fordistisk prakt", "Välfärdsstat". I grunden ansågs
det att det ekonomiska "sätet" ensamt inte var tillräckligt för en
klassdefinition. Syftet var, i grova drag, att hålla i minnet hur den
komplexa och artikulerade uppsättningen av dominansrelationer i dag
uttrycks inom området sociala relationer. Detta koncept är relevant och
har avgörande konsekvenser för hur man ska närma sig en operations-
och störningsstrategi under rådande omständigheter.


Det tidigare dokumentet säger: "Vi har först och främst betraktat
behovet av ett folkligt resultat som en följd av en lång process av
revolutionärt orienterade kamper\dots{}" Det tilläggs:


"Det är uppenbart att man i efterblivna och beroende kapitalistiska
länder som Latinamerika - med dess särskilda ekonomiska och
klassstruktur mer påverkad och försvagad än under andra perioder - inte
kan tänka på möjligheterna med en revolutionär process som utförs
uteslutande av kärnorna i fabriksproletariatet eller inte ens av
löntagarna i sin helhet Än mindre i detta historiska ögonblick, där till
exempel vår kontinent har enorma kontingenter av arbetslösa,
utestängda, överexploaterade och halvanställda, där statistiken säger
oss att mer än. hälften av dess invånare är i fattigdom eller under
fattigdomsgränsen eller utblottade.


Det är nödvändigt att tänka på konstruktionen som ett grundläggande
strategiskt verktyg för en front av förtryckta klasser som strävar efter
att ha arbetarklassen (eller en sektor av den) som sin centrala kärna men
som också inkluderar, med lika rättigheter, landsbygdsarbetare, bönder, den stora mångfalden av egenföretagare - en sektor som successivt
svällt av krisen och systemets svar på tekniska förändringar -, de
marginaliserade som kräver arbete, studentkåren och mångfaldiga och
nya populära uttryck för självförvaltning. Vi anser i princip att här
måste läggas krav på rättigheter från olika sektorer, som svarta, urfolks-, feministiska och andra människorättsrörelser. Och framför allt
betrakta miljöproblemet ur en viss vinkel. Utan att sluta hålla
arbetarklassen i åtanke, särskilt dess antagonistiska värderingar, globalt
sett skulle "subjektet" då vara spektrumet av förtryckta klasser. Som det
står i dokumentet: "Framsidan av förtryckta klasser som vi hänvisar till
är konstituerad som ett nätverk av permanenta relationer,
programmässigt sammanlänkade, av mångfalden av
gräsrotsorganisationer som i kampen kan uttrycka dessa sociala
sektorers omedelbara intressen och utveckla och utveckla och fördjupa
dem i betydelsen av transformativa mål och inriktningar, att konstituera
dem till sociala krafter av effektiv gravitation.


Detta översätts till organisationens arbete med en mängd olika problem:
kamp för bostäder, mot vräkningar, för försvar av arbetskällor, stöd för
arbetarkamp, för mark, för skydd, försvar av prestationer och mänskliga
rättigheter, hälsa och utbildning, Socialförsäkring, unga,
egenföretagare, etniska uttryck m.m. Organisationsformerna för att
kunna täcka en så varierad militant arbetsprocess är ett ganska ämne
och det finns redan en viss samsyn kring dess grundläggande aspekt.
Som vi har sagt för att lokalisera problemet, att göra en primär
definition av klasser (inte bara sett från ekonomisk reduktionism, utan
inbegripande av politiska och särskilt ideologiska faktorer som är
relevanta) innebär inte att de prioriteringar som vår nuvarande situation,
utvärdering och styrka ger råd om.



\bigskip


\begin{figure}[htbp!]
\centering
\includegraphics[keepaspectratio=true,height=\textheight,width=\textwidth]{f-f-fau-federacion-anarquista-uruguaya-intervju-me-7.png}
\end{figure}



\bigskip


\textbf{FC – Man skulle i denna mening kunna säga att den så kallade
nyliberala modellen producerade fler och olika platser beroende på
dess effekter på det sociala området.}



\bigskip


\textbf{JCM - Fragmentering och den nya fattigdomen.}


Ja, nyliberalismen genomförde sin specifika produktion i de effekter
den hade på fältet för sociala relationer, nära kopplat till fattigdomens
värld, av dem underifrån. Vi tror att den till och med sökte, genom
produktionen av tekniker och maktmekanismer, en ny disciplin som
syftade till att få universum fast i fattigdom att anta beteenden som
skulle resignera det och infoga det i denna eländiga sociala verklighet.


Titeln som föregår dessa överväganden motsvarar anteckningar som
behandlades vid FAU-kongressen 1998. Trots förändringarna i den
aktuella situationen verkar de i hög grad antyda flera ämnen. I det här
dokumentet, som har till syfte att reflektera över nya situationer, ställs
frågor och antagandet att vissa dynamiker skulle kunna utvecklas mer
och att vi skulle behöva anstränga oss för att öka medvetenheten om
det.


Den nuvarande världssituationen och alla dess ekonomiska, politiska
och sociala effekter som den har i dag på vårt Latinamerika och världen
i allmänhet ogiltigförklarar inte kongressens överväganden. Allt tyder
på att den så kallade krisen fortfarande inte är känd med säkerhet hur
långt den kommer att gå och att situationen för världens fattiga, nu
inklusive en hög andel arbetare i högt industrialiserade länder, kommer
att bli lite värre.


Vi kommer att transkribera de ovan nämnda anteckningarna med
förutsättningen att de fortsätter att vara användbara för att försöka
lokalisera situationer och processer som pågår. Det är inte ett färdigt
material, det är helt enkelt några första anteckningar för att reflektera
över frågor som har diskuterats en tid och som vi försökt organisera
dem lite mer. Låt oss se:



\begin{quote}


\emph{“I detta skede har kapitalismen uppnått en aldrig tidigare skådad
globalisering. Den har utvidgat sin nyliberala politik till en stor del av
planeten. Dess internationella organisationer agerar med
överväldigande samstämmighet. De har lyckats färga den stora delen
av världen med en ännu mer individualistisk kultur.}


\emph{Men, och detta är det viktigaste, medan alla dessa grundläggande
mekanismer fungerar
oljat, med sammanhållning, till förmån för en liten grupp mäktiga
människor, samtidigt producerar de en nedåtgående
fragmenteringseffekt. Arbetsvärlden, solidaritetsbanden, det sociala
livet och själva situationen för de fattiga är splittrad. Och hand i hand
med detta kommer ett fenomen av uteslutning av mängder, av
överskottsbefolkningar, den stora och hänsynslösa kampen för
överlevnad, av vad som skulle kunna betecknas som "ny fattigdom”.}


\emph{En hopplös "ny fattigdom", där utsikterna till arbete går förlorade vid
horisonten, för vilken det är absolut nödvändigt att få bröd till varje
pris. Eller till och med konsumtionen av mindre tvingande föremål, så
propaganderade och för dem så förnekade. "Ny fattigdom" som ser de
som har mycket, något, lite eller väldigt lite, som ett objekt från vilket
de måste få lite av det de behöver.}


\emph{Det är en "Ny fattigdom" och det är ett "Nytt elände", eftersom volymen
är större än någonsin i historia och vad den saknar, med tanke på de framsteg som har gjorts, är också mer än någonsin. De "eländiga" som nya karaktärer flydde från Victor Hugos sidor, tvingas begrunda överflöd, korruption, lyx, allt
som konsumtionssamhället erbjuder utan att kunna komma åt något
eller nästan ingenting.}


\emph{Och även skillnaden märks med dem som har tryggheten i ett dagligt
jobb, som äter varje dag och vars barn kan växa upp med det
väsentliga. Kommer inte denna uppsättning saker att producera mer
hat, mer känslor av upprördhet och uppskjutande, kommer inte ordet
rättvisa att falla dit som ett groteskt hån, oavsett var det kommer ifrån?}


\emph{Här och där dyker det upp omnämnanden om ett nytt fenomen. Det är
fragmentariskt och mycket ytligt formulerat. Skulle vi befinna oss i ett
historiskt ögonblick då det redan pågår ett tyst krig i världen av den
"nya fattigdomen och eländet" mot de rika från ovan och även de
underifrån som ses som rika?}


\emph{Problemet är att sektorer underifrån inte längre har arbetarklassens
ideologi som referens och producerar en annan. Det kan vara fallet med
totalt marginaliserade människor och bönder som lever i den största
misären, också inhemska bönder med den skillnaden att de införlivar
sin vision av världen från antika kulturer. Vad kunde arbetarklassens
ideologi formulera i detta universum?}


\emph{Är inte denna så kallade "Citizen Security"-policy relaterad till mycket
av det som har nämnts? Denna policy, med hjälp av media, slår fast att
varje "eländig" är en gemensam fiende. Försöker (och uppnår de?) inte
att främja en tyst allians av polisen (av systemet) med dem som har
något? Även om det där bara är ett säkert, välbetalt jobb. Gör vi inte
en gemensam skyttegrav, ibland på ett subtilt sätt, i kampen mot de
"eländiga", som systemet genomför i detta skede för deras överlevnad
och reproduktion? Många reflektioner tyder på denna nya situation för
oss.}


\emph{Världen är fylld av fängelser. Nya fängelser öppnar överallt. Och det
kommer att bli fler och fler fångar och den "nya fattigdomen" kommer
att öka deras koppling till denna värld. Kommer mycket av den "nya
fattigdomen" att bli mer teknisk för detta krig?}


\emph{Vårt Latinamerika har i verkligheten mer än hälften av sin befolkning i
fattigdom. Och denna situation, i den nuvarande strukturen, kommer
inte att förbättras under de följande åren, den kan förvärras. Det säger
de officiella siffrorna själva. På många håll experimenterar man med
en större rotation av hungerarbete för att hindra personen från att
komma in i den "eländiga" och fientliga världens rike.}


\emph{Och befolkningsuppror uppstår som uttrycker, ibland förvirrande,
deras ilska, deras "obehag" med den eländiga marginaliseringen.
Bönder, arbetslösa, infödda. De uttrycken finns där: i Argentina,
Brasilien, Peru, Ecuador, Mexiko. Bolivia. Just i Bolivia var gnistan en
rörelse för vatten, ett oortodoxt mobiliserande element. Och denna
allmänna mobilisering som drivs av de fattigaste sker i det fattigaste
landet på kontinenten.}


\emph{Kanske kommer rebellvektorn, med våld för förändring, från en del av
denna värld av de mest förtryckta. De "eländiga" och deras kamp och
den där känslan av omvärdering av mänskliga rättigheter och vissa
arbetarklassvärden är kanske ögonblickets centrala axlar. På den
ideologiska nivån, som fastställts i den allmänna strategin, bekräftar vi
arbetets värden, den ideologi som producerade och producerar
arbetsvärlden under förhållanden av förtryck och exploatering. Det är
en orientering för den militanta uppgiften, vilket inte betyder att vi
finner den inom breda områden av folkrörelsen och inte heller, när det
finns inslag av den, i ett tydligt tillstånd.}


\emph{Låt oss säga det i förbigående, en rörelse för att kunna läsa och agera
därefter med dessa starka fenomen måste ha sin andliga förberedelse.
Eller med andra ord en förståelse och föreställningar som går utöver
att läsa om dem. Vissa nivåer av erfarenhet av gruppen, kollektivet.}


\emph{För att återgå till temat fragmentering, låt oss tillägga att det är lätt att se inom socialpolitiska institutioner. Men det kan också ses inom mindre
institutionella områden. Många gånger kopplat till det varierande
”ofarliga” kulturutbud som systemet ger eller tillåter.}


\emph{Samtidigt tycks den generella tendensen ha ökat, i många medier, att
bara se och intressera sig för den partiella aspekten. Prioriteringen av
vissa gruppers egen politiska agenda omfattar denna perversa och
egenintresserade splittring.}


\emph{Vi har intrycket att vissa praktiker, förutom mediets kulturella
inflytande, beror på dålig läsning, med misslyckade ideologiska
vändningar, gjorda av forsknings- och reflektionsmaterial som dock
bidrar med mycket. Dessa vändningar leder bland annat till att man
överskattar det specifika och nästan ger en självförsörjande karaktär
åt delfrågor.}


\emph{Det finns förvisso en del av detta som är en legitim reaktion på tomma
helheter och globaliteter, som inte var baserade på de specifika element
som förment bestod av dem, de som skapade många dogmer och
"vetenskapliga" teorier som saknade konsekvens.}


\emph{Men man kan inte tänka på effektiviteten av delelement som föreslås så
mycket, oftast med bästa vilja, alternativister, tekniker eller liknande,
när vi står inför ett system av dominans och exploatering, inför en
global repressiv apparat innan en modell för utbredd nyliberalism,
inför en mycket genomträngande ideologisk apparat. Dessa partiella
särdrag, uppfattade på detta sätt, tjänar ibland till att rädda
"medvetandet om skärselden."}


\emph{Relaterat till det vi sa ovan, tycks egenskaperna hos den grövsta
individualismen ha vuxit, med ilska och konflikter som cirkulerar mer
på befolkningsnivå, och mellan jämlikar, än uppåt. Vi har då, här
tillsammans med de nya fenomenen, att både den ideologiska apparat i
systemet som en djupgående "vänster" liberalreformism är knuten till
uppmuntrar, ett visst "du kan inte", eller göra något, men inom vad som
är accepterad och lydig", eller det "nya" av den senaste tillverkningen
och antagningen. Allt inom en omkrets som inte inkluderar "eländiga"
och konfronterande.}


\emph{I vissa känsligheter verkar detta generera ett visst missmod, förvirring,
frustration, desperation och slutligen en önskan att hitta en
individualistisk lösning. Uppenbarligen påverkar dessa och andra
faktorer solidaritet, kollektiva värderingar, morgondagens perspektiv,
strävan efter något som inte finns idag och uppmuntrar individen, att
ta hand om den lilla individuella tomten, bristande respekt för andra,
omedelbarhet. Också delaktighet i systemet? Det finns en ideologisk
ström som svämmar över ett stort fält. Vilket många gånger inte ens
tillåter oss att tänka ordentligt. "Du måste veta hur man ser
skillnaderna i detta komplexa scenario, det kommer inte att vara en
enkel uppgift men det kommer att vara viktigt."}



\end{quote}



\bigskip


\textbf{FC – Jag vet att du var ganska involverad i diskussionen om
folkmakt. Kan du förklara för mig vad begreppet folkmakt betyder
och varför denna strategi för folkrörelsen är viktig? Jag tycker att
i Uruguay borde saker och ting vara som i Brasilien, där olika
sektorer också använder begreppet folkmakt, även om var och en
för att hänvisa till en annan sak: vissa med strategier som mer
liknar vår och andra med avantgarde eller diametralt motsatta
förslag. Hur kan vi försvara folkmakten och skilja vårt förslag från
auktoritära?}



\bigskip


\textbf{JCM - Allmän strategi.}


För att komma närmare begreppet folkmakt finner vi det användbart att
först göra några allmänna förtydliganden av teoretiska material som
utarbetades av vår organisation 1970. Vi kommer att göra små
justeringar, som är väsentliga, eftersom de verkar tydliga nog för oss i
vad de föreslår och kan berika varje debatt. Låt oss se:


En politisk organisations verksamhet innebär en prognos om
händelsernas möjliga framtid under en mer eller mindre lång tidsperiod.
Denna prognos inkluderar vilken aktions linje som organisationen ska
anta inför dessa händelser för att påverka dem mest effektiva och
lämpliga. Dessa prognoser kallas den strategiska linjen. En strategisk
linje är vanligtvis giltig så länge den allmänna situationen som den
motsvarar kvarstår (till exempel: strategin för långvarig kamp,
skapandet av villkor och utvecklingen av väpnade kampaktioner inom
ramen för den ekonomiska försämringsprocessen). dess förutsebara
härledning av hårdnande av kampen).


Om den allmänna situationen skulle uppleva mycket viktiga
förändringar skulle dessa naturligtvis förändra förutsättningarna för
organisationen att verka och, om den vill agera effektivt, måste den se
över sin strategi för att anpassa den till den nya situationen. Observera
att allt detta inte innebär att man ändrar de eftersträvade målen, målen
eller de ideologiska principerna. Strategin är fortfarande något mer
blygsam, men avgörande, vilket har att göra med verksamheten,
organisationens politiska praktik.


Denna punkt är värd att nämna eftersom det ofta finns de som tenderar
att omvandla till "principer" vad som är och bara kan vara giltiga
strategiska formuleringar i den mån de är lämpliga, att de är effektiva i
att verka i en given situation. Men de kan bli farliga till den grad att de
förvandlas till dogmer om universell tillämpning och användbarhet.


I dessa godtyckliga och dogmatiska förlängningar av giltigheten av
strategiska erfarenheter har ändlösa diskussioner genererats kring vad
vi skulle kunna kalla "falska problem". Ibland har dessa frågor animerat
diskussioner i åratal där de olika "argumenten" har upprepats och
analyserats i detalj. Och allt eftersom dessa diskussioner har utvecklats
har de skapat stelhet i positioner, de har gett dem en betydelse som de
inte förtjänat, de har förvandlat det som bara var ett strategiskt problem
till ett principproblem. Att tappa bort det faktum att den enda adekvata
metoden för att lösa dessa frågor är att hänvisa till analysen av den
specifika situation (ekonomisk, social, politisk) inom vilken åtgärder
måste vidtas.


Den sociala verklighetens situation (som uppstår dynamiskt, i form av
föränderliga och successiva situationer) är den enda "domaren" som är
lämplig att avgöra dessa kontroverser. Men strategin ger bara allmänna
riktlinjer för en period. Det är taktiken som förkroppsligar den i den
konkreta, aktuella verkligheten, som omsätter den till fakta. Taktiska
alternativ, i den mån de svarar på mer precisa, konkreta och omedelbara
problem, kan vara mer varierande och mer flexibla. De kan dock inte
strida mot strategin.


En adekvat strategisk-taktisk uppfattning måste, som vi sa, ta hänsyn
till den verkliga situationen för den period för vilken den är planerad.
Men det räcker inte. Fakta, övning, "ren" erfarenhet räcker inte. Det är
mer. "Ren" upplevelse existerar inte. Varje organisation som agerar
politiskt kommer fram till en strategisk-taktisk uppfattning baserad på
vissa antaganden (implicita eller explicita) som är ideologiska,
teoretiska.


Det kan inte finnas en opolitisk, ideologiskt neutral strategi. Det finns
inte heller möjlighet att härleda det från en förment "objektiv" analys,
ideologiskt aseptisk. De som litar på möjligheten av denna analys, av
en definition som saknar ideologisk inriktning, begränsar sig – nästan
alltid – till att som den maximala nivån av "politisk" utveckling
acceptera det som kan härledas från spontan utveckling. Ideologi
kompletteras med föreställningar som härrör från enbart "sunt förnuft",
alltid oundvikligen genomträngda av de "vanliga" idéer och
övertygelser som sprids av de dominerande sociala grupperna. Det enda
sättet att övervinna dessa "vanliga" idéer och föreställningar är att
konfrontera dem med en organiskt strukturerad och bredast möjliga
uppsättning positioner, med en ideologi. Detta utgör en väsentlig
drivkraft för politisk handling och en oundviklig komponent i varje
strategi.


Varje politisk praxis antar vissa motiv och en innebörd som bara blir
tydligt urskiljbar i den mån de görs explicita och organiserade som en
ideologi. Här finns också några förtydliganden, ofta genom sådana
förstår vi nuvarande system, överföringar av andra verkligheter på ett
mer eller mindre mekaniskt sätt och därför kan de fungera som ett slags
substitut för den verkliga uppsättningen som vi har framför oss, för den
sanna sociala verkligheten. Under lång tid (och det är många som
fortsätter att göra det) har strategiska och taktiska linjer dragits inte
utifrån en noggrann analys av vår verklighet, utan utifrån vad som
“fulano” eller “mengano” (så och så" eller "så och så) sa, vanligtvis om
situationer uppvuxna i avlägsna och olika regioner.


I Latinamerika har detta sätt att gå tillväga enligt prefabricerade
”modeller” orsakat förstörelse. Även ren information, ett rigoröst
beskrivande arbete, om lokala eller regionala förhållanden och
omständigheter stöter ofta på stora hinder. I denna situation blir
"kopian", den mekaniska överföringen av "recept" av bevisad
effektivitet genom andras erfarenhet, en snabb och attraktiv "lätt" hjälp.


Det ihärdiga återfallet i dessa modaliteter, särskilt inom vissa sektorer
av den bildade småbourgeoisin, har, genom en förklarlig men felaktig
reaktion, genererat ett kriterium om underskattning av det ideologiska,
som anses vara omistligt "teori". Att övervinna det kriteriet är nuets
uppgift. Vi måste utgå från detta. Och gå vidare på vägen mot
effektivare kunskap och teoretisk utveckling som en allt fastare grund
för en redan definierad strategisk-taktisk linje."


\textbf{Begreppet "strategi i strikt mening" Varför?}


I kongressdiskussioner hade man kommit fram till att begreppen
\textbf{Allmän strategi} och \textbf{Taktik} lämnade ett tomrum i mitten. Det är värt
att säga att det fanns frågor som, även om de inte motsvarade den
\textbf{Allmänna strategin,} inte heller omfattades av taktiken. Därifrån
framträder som en provisorisk definition för detta "medlar"-begrepp:
\textbf{Strategi i strikt mening.}


Vi har då, upprepar, att vi placerar detta koncept mitt i den Allmänna
strategin och Taktiken. Vi tilldelade den makten att göra en generell
design, men på nivån med ett större förhållningssätt till social-politisk
aktion. Det är värt att säga att detta begrepp \textbf{"Strategi i strikt mening"} inkluderar de allmänna riktlinjer som redan är etablerade inom olika områden, men fungerar som ett verktyg för ett större förhållningssätt
till den sociala verkligheten. Det betyder att vi inte kommer att verka i
den verkligheten på ett pragmatiskt eller endast empiriskt sätt. Men inte
heller i den begränsade taktiska dimensionen. Å andra sidan är det den
som ger konjunkturorientering till arbetsprogrammet under en period.
Kanske är det då lämpligt att granska vad som är relaterat till
programmet:


\textbf{Om programmet.}


Vi har sagt att programmet "vi placerar det specifikt och konkret i fältet
för sociala praktiker. I det fält där sociala spänningar och strider
kommer till uttryck." Programmet kommer att samla in den utvärdering
som görs om i vilket skede systemet befinner sig på analysplatsen och,
lokalisera det befintliga aktions utrymmet, visa sitt arbete. Programmet
kommer att innehålla "orienteringen av all vår verksamhet under en
period." Det handlar om att inte göra det som dyker upp, inte heller
uppskatta varje sak som dyker upp isolerat, inte heller att bli avskräckt
eftersom framstegen inte syns direkt. Ja, det skulle handla om att sätta
upp mål och gå mot dem.


Att välja åtgärder och fastställa prioriteringar utifrån dessa mål. Det
som har sagts innebär naturligtvis att det kommer att finnas aktiviteter
som vi inte kommer att möta, händelser som vi inte kommer att vara
involverade i. De kan vara viktiga och till och med spektakulära, men
de räknas inte om de inte passar syftena för scenen i vårt program. I
andra fall kommer vi att vara i absolut minoritet eller med stora
komplikationer i aktiviteter som sammanfaller med våra mål. Att välja
det vi gillar mest eller det som ger oss minst komplikationer är inte en
korrekt policy. Till exempel måste de olika kamper, erfarenheter, krav
på förbättringar eller försvar av prestationer som befolkningen
genomför, räkna med oss. Uppenbarligen mer de med en stridbar ton
och adekvat socialt sinne. Men att bara vara där räcker inte. Du måste
vara med en "avsikt". Som har sagts i kongressen, på grund av den stora
rörligheten i den sociala situationen, är det tillrådligt att upprätta
kortsiktiga program som inte strider mot vad som planeras på
medellång sikt och mycket mindre med de centrala och långsiktiga
målen.


Det är också viktigt att ha välordnade tider. Effektiviteten av en militant
uppgift kan inte utvärderas i termer av månader eller år. Det finns
uppgifter som bär frukt i form av en viss tid. Saker som görs i ett mycket
kort perspektiv, bara punktligt, lämnar liten eller ingen balans. En
politisk-social ackumulation är en komplex uppgift och beror på flera
faktorer. Framgångar och misstag, korrigeringar och upprepningar
kombineras över tid. För en viss kultur som finns i samhället kan vi
tillägga att kreativitet inte är att förändra trender hela tiden utan snarare "uppfinna" och uppfriskande inom ramen för en objektiv och en
metodisk uppgift som upprätthåller regelbundenhet. En sak är skapande
och en annan är instabilitet. Ett projekt av en viss varaktighet kräver
uthållighet, regelbundenhet och en viss stabilitet. Och denna
regelbundenhet måste betonas, det viktiga är arbetet varje dag.
Kontinuitet i en diagramstrategi där de olika uppgifterna slutligen
konvergerar. Punktlighet, den episodiska uppgiften som politik leder
inte till någon hamn.


\textbf{Finns det en plats i samhället för vårt program just nu?}


Programmet måste hela tiden utvärdera vår energistyrka. Vad är vår
militanta kapacitet? Fördelningen av insatser kommer att baseras på den
kapaciteten. Naturligtvis måste först och främst alla uppsatta mål vara
relaterade till den tidigare nämnda kapaciteten. Programmet omfattar
inte bara organisering av arbetet externt, det innebär med nödvändighet
att göra detsamma internt. Tider och aktiviteter måste artikuleras på
dessa två nivåer på ett systematiskt sätt. Att försumma uppgiften på
båda nivåerna leder till särskilt känslig hypertrofi. Man måste se till att
hela verksamheten löper sammanhängande.


Att den specifika organisationen inte lämnas obevakad. "Behållaren"
som samlar frukterna av Militant arbete är den specifika organisationen,
den politiska organisationen. Hon förenar krafter och ger kontinuitet
och mening åt handlingen. Det är vårdnaden om ett syfte med
förändring. Den främjar tillväxten av stridbart och transformativt
medvetande i befolkningen och genomgår sin egen transformation inom
ramen för den uppgiften. Om vår styrka och närvaro utåt växer behöver
vi samtidigt en specifik organisation med en styrka som motsvarar vad
som berörs inom området sociala relationer. Detta koncept är relevant
och har avgörande konsekvenser för hur man ska närma sig en
operations- och störningsstrategi under rådande omständigheter.


Det tidigare dokumentet säger: \emph{"Vi har först och främst övervägt
behovet av ett resultat av problemet på en folklig nivå som en följd av
en lång process av revolutionärt orienterade kamper\dots{}" och tillägger:
"Det är tydligt att man i efterblivna och beroende kapitalistiska länder
som Latinamerika - med dess speciella ekonomiska och klassstruktur
mer påverkad och försvagad än under andra perioder - inte kan tänka
på möjligheterna med en revolutionär process som uteslutande
genomförs av kärnorna av proletariatets fabrik inte ens av löntagarna
i sin helhet. Ännu mindre i detta historiska ögonblick, där till exempel
vår kontinent har enorma kontingenter av arbetslösa, utestängda,
superutsugna och halvanställda. Där statistiken säger oss att mer än
hälften av dess invånare är i fattigdom eller under fattigdomsgränsen
eller utblottade.”}


Det är nödvändigt att tänka på konstruktionen, som ett grundläggande
strategiskt verktyg, av en front av förtryckta klasser som strävar efter
att ha arbetarklassen (eller en sektor av den) som sin centrala kärna men
som också inkluderar, med lika rättigheter, landsbygdsarbetare , bönder,
till den stora mångfalden av egenföretagare - en sektor som successivt
svällt av krisen och systemets svar på tekniska förändringar -, till de
marginaliserade som kräver arbete, till studentkåren och olika och nya
populära uttryck för självförvaltning. Vi måste här lägga till krav på
rättigheter från olika sektorer, såsom de svarta, ursprungsbefolkningen,
feministiska och andra mänskliga rättigheter. Och framför allt betrakta
miljöproblemet ur en viss vinkel. Utan att upphöra att hålla
arbetarklassen i åtanke, särskilt dess antagonistiska värderingar, globalt
sett är "subjektet" spektrumet av förtryckta klasser.


Som det står i dokumentet: \emph{“Framsidan av förtryckta klasser som vi
hänvisar till är konstituerad som ett nätverk av permanenta relationer,
programmässigt sammanlänkade, av mångfalden av
gräsrotsorganisationer som i kampen kan uttrycka dessa sociala
sektorers omedelbara intressen och utveckla och utveckla och fördjupa
dem i betydelsen av transformativa mål och inriktningar\dots{}”}


Detta återspeglas i organisationens arbete med en mängd olika problem:
kamp för bostäder, mot vräkningar, för försvar av arbetskällor, stöd till
arbetarkamp, för mark, för skydd, försvar av prestationer och mänskliga
rättigheter, hälsa och utbildning , Socialförsäkring, unga, självstyrda
uttryck m.m. Organisationsformerna för att kunna omfatta en så
varierad militant arbetsprocess är en hel fråga och det kräver en
balansering av våra krafter inom ramen för den antagna strategin och
projektet. Projekt som kan vara för en relativt kort eller medellång
period.


\textbf{Motståndsstadium}


De socialpolitiska och ideologiska förhållandena tycks tyda på att vi
inte upplever ett revolutionärt skede, inte ens ett av stridbar
ackumulation. Grundläggande förändringar på kort och medellång sikt
förskjuts från horisonten. Det är viktigt att precisera detta inte för att
göra en abstrakt teoretisk diskussion utan för att artikulera vårt arbete
idag. Det är i detta "teori-praktiska" perspektiv som vi slår fast att vårt
är ett motståndsstadium. Det är värt att klargöra att när vi etablerar
denna allmänna linje så slutar vi inte ta hänsyn till den legendariska
colombianska gerillans väpnade kamp eller den där kreativa och
kraftfulla zapatistarörelsen med tydliga revolutionära uttalanden av ny
karaktär.


I ett av våra dokument stod det: \emph{"Motstånd, alltså för det här stadiet.
Att stärka kampen, att höja humöret, att återskapa förtroendet för sin
egen styrka, att tänka på en rättvis morgondag, att skapa ett kollektivt
alternativ, att bekämpa individualism och defaitism, att rädda
solidaritet, att skapa nya revolutionära möjligheter”.} Vi måste arbeta
så att all praxis överensstämmer med den fastställda planen. Det vill
säga att, på grund av det förflutnas tröghet, socialpolitiska praktiker i
linje med ett annat ögonblick i samhället inte samexisterar vid sidan av
de som motsvarar detta historiska ögonblick. Klyftan kan leda till
förvirring och vi studsar runt i den sociala miljön. Samma syfte med
revolutionära avsikter innebär inte att man upprepar sig själv. Dessutom
bör det inte återspegla enstaka tidigare sociala situationer.



\bigskip


\begin{figure}[htbp!]
\centering
\includegraphics[keepaspectratio=true,height=\textheight,width=\textwidth]{f-f-fau-federacion-anarquista-uruguaya-intervju-me-8.png}
\end{figure}



\bigskip


\textbf{Varför en populär maktstrategi? Och vilken makt syftar vi på?}


Låt oss börja, vid denna tidpunkt, att svara på frågan om varför vi tror
att populär maktstrategi är viktig för folkrörelsen. Här skulle vi säga att
det är viktigt både för folkrörelsen och för den anarkistiska politiska
organisationen. Vår libertarianska idé om Folkets makt är relaterad till
de teoretiskt-politiska kriterier som med sådan klarhet förutser en hel
framtid, sa Bakunin då. Utan förstörelsen av den kapitalistiska staten
och folkligt deltagande, fanns det inga möjligheter till bristning och
skapandet av en ny civilisation, vilket de ofta kallade den nya värld de
tänkte ut. Han sa saker som följande:



\begin{quote}


\textbf{“Fri organisation kommer att följa statens avskaffande.} \emph{Samhället
kan och måste påbörja sin egen omorganisation, som dock inte får
genomföras uppifrån och ner, inte heller i enlighet med någon idealplan
som projekterats av några få visa män eller filosofer, inte heller genom
dekret som utfärdats av någon diktatorisk makt, eller ens av en nationell
församling eller vald genom allmän rösträtt. Ett sådant system skulle,
som redan har sagts, oundvikligen leda till bildandet av en
regeringsaristokrati, det vill säga en klass av människor som inte har
något gemensamt med folkmassorna; och denna klass skulle säkert
återvända för att exploatera och underkuva massorna under
förevändning av allmänt välbefinnande eller statens
frälsning()Faktiskt, vad ser vi i historien? Att staten alltid har varit
arvet från en privilegierad klass.”}



\end{quote}


\textbf{Från nuet men förändras från andra praktiker och en annan logik.}


Det är sant att vi måste göra övergången till ett annat samhälle inom
detta system. Men levd erfarenhet tyder på att det finns medel,
inriktningar, användning av instrument, användning av institutioner och
organiseringsformer av sociala aktiviteter som måste förkastas om vi
vill bilda sociala krafter som verkligen kan åstadkomma förändringar i
den sociala organisationens innehåll och former. Det är ett väsentligt
alternativ om vi vill bygga ett annat samhälle, i syfte att bilda ett annat
sätt för den uppsättning sociala relationer som utgör ett samhälle.


Det finns en lång erfarenhet av att försöka välja korta vägar, i princip
statliga, av socialism och rörelser som postulerade att övervinna
kapitalismen. Allt detta i realismens namn, av behovet av att
pragmatiskt se vägen mot förändring, att välja förmodade vägar där,
enligt dem, strävanden efter förändring kan hybridiseras till vår fördel
med systemets reproduktionsmekanismer. De sa till oss att vi kan vara
inne i samma maktkretsar som historiskt sett etablerades för att
säkerställa större effektivitet av dominans och att vi därifrån, arbeta och
producera politik i dem, kan göra förändringar som kväver samma
dominerande kanal i världen. att vi är insatta och att vi som arbetare
reproducerar det dagligen. Som logik är det ganska dåligt.


Vad historien visar, och även de teoretiska produktioner som erkänns
som viktiga av hela arbetarklassen, är att dessa kraftanordningar
absorberar och gör funktionellt för systemet allt som kommer in i dess
cirkulation. Det är också uppenbart att med systemets logik kan man
inte tänka på problem i strid med det. Alla dessa mekanismer, hela
denna institutionella uppsättning är inte tom, i själva verket är den full.
Full av ständiga produktioner till förmån för att upprätthålla,
reproducera och återskapa denna typ av samhällsordning. Det verkar
inte på något sätt vara en bra strategi att välja de vägarna, de platserna
och lederna som har en ägare och samtidigt makten att trycka sin
stämpel på det som kommer in där.


\emph{"Samhället kan och måste börja sin egen omorganisation",} sa Bakinin
till oss i texten vi infogade ovan. Ja, det är värt att notera att det finns
en uppsättning aktiviteter som kan och bör utföras från och med nu
inom kapitalistiska samhällen. Sociala och politiska aktiviteter som
låter befolkningen vara med och lösa problem. De producerar samtidigt
föreställningar och erfarenheter som leder till att medvetandet växer
och förtroendet för den egna styrkan. Ju större organisationsformers
möjligheter till autentisk socialism desto mer folkligt deltagande har
utvecklats i stadiet före grundläggande omvandlingar.


Vi tänker dock på något som verkar ha en grund: att destruktureringen
av ett system öppnar för nya möjligheter och ger upphov till nya
kombinationer. De nya som inte fanns i föregående ordning. Därför kan
gränserna inte bara ses med en laddad blick på den horisont som vi har
framför ögonen idag. Inför vissa förändringar måste möjligheter uppstå
som inte kunde föreställas i den tidigare situationen. Det finns
situationer som, producerade av en bristningsprocess, genererar
diskontinuitet med en del av det som finns och ett nytt scenario.
Naturligtvis är de inte magiska "hopp", de upprätthåller sin relation med
det som föregår dem. Men det är också värt att notera att dessa möjliga
situationer inte kan överraska oss som politisk organisation och att vi
skulle behöva vara tekniskt förberedda på sådana händelser om de
inträffar.


\textbf{Populär makt och brott.}


Att säkerställa genomförbarheten av implementeringen av folkmakten,
som vi har definierat det ur vårt libertarianska perspektiv, är strategiskt
relaterat till en specifik definition av det revolutionära brottet. Denna
definition utgör en av de grundläggande kärnorna i den
latinamerikanska vänsterns strategiska debatt idag. Jo, det finns förslag
som inte syftar till att stärka människorna utan snarare på att söka deras
anslutning och kanalisera deras stridskraft och önskan om förändring
mot de klassiska vägarna, det vill säga de institutionella aspekterna av
dominanssystemet.


Den kurs som den revolutionära processen kan följa och de specifika
egenskaper som åtgärderna för att konfrontera systemet antar beror just
på autonomin hos denna folkmaktsprocess. I den meningen uppfattar vi
uppgiften som en effektiv ansamling av människor som skapar
organisatoriska instanser som är deras egna, nya former av oberoende
institutioner, nya mekanismer som äntligen möjliggör det revolutionära
brottet i termer av ett folkligt resultat. Det råder ingen tvekan, påpekar
historien, att möjligheterna till socialistisk konstruktion stärks i
proportion till folkligt deltagande och försvagas om upprorshändelserna
uteslutande uppfattas utifrån en synvinkel som tenderar till kopulära
förändringar inom samma struktur herravälde.


Vi tar ansvar, det som har sagts uppfyller ett precist och mycket allmänt
syfte, men nödvändigt för att klargöra en inriktning av militant arbete.
En annan fråga är hur vi kommer att se denna folkmaktssituation
presenterad i själva den socialpolitiska verksamheten i de konkreta
formationerna av vårt Latinamerika idag.


\textbf{De nedanståendes framträdande roll och deras makt.}


Vi har definierat makt som \textbf{förmågan att prestera,} inte som förtryck.
I det här specifika fallet, för att grafa upp det, kapaciteten hos ett folk
att förverkliga sina olika intressen och ge sig själva en form av
organisation som är baserad på andra baser, på andra värderingar än de
befintliga. Låt dem säkerställa solidaritet, frihet och rättvisa när det
gäller autenticitet.


Makt definierad på detta sätt, även om vi uppfattar den som fungerande
i komplexa samhällen med långt ifrån enkla tekniska nivåer, likställer
vi den inte vid något tillfälle med begreppet regering. Vi kommer att
göra några exempel för att göra idén tydligare. Makten ligger i
kontrollen över medlen för produktion av varor (fabriker, fält, gruvor,
etc.), i massmedia (tidningar, radio, tv-kanaler, datoranvändning i
allmänhet), i tjänster (transport, energi, hälsovård, kommunikationer,
etc.), i de koncentrerade beslutsmekanismerna (forskning,
vetenskapligt arbete), och i (fjädrar som motsvarar den politiska nivån),
i de "rättsliga" instrument som upprättas kollektivt, i de ideologiska
strukturerna, i studieplanerna, i de olika kulturella manifestationerna.


Denna kontroll tillhör det kollektiva folket genom de organ och
institutioner som har utvecklats under processen och vid
maktövertagandet. Hur detta ovan och nedan som Bakunin berättar för
oss har artikulerats och som är fritt från auktoritarism och hierarki. Det
är väl inte slutet på historien, än mindre slutet på den ideologiska
kampen och kanske lite till. Det kommer att finnas många spöken från
det förflutna, en kapillärkraft, spridd över hela samhället, som kan ha
kapacitet att reproducera värderingar och institutioner i systemet.
Dessutom kommer alla kretsar som påverkas i detta första skede av
djupgående förändring att vara spända.


Maktens komplexa natur tvingar oss att anta lika komplexa strategiska
riktlinjer. Inför en strategi av etablerad makt som syftar till att
vidmakthålla den, måste vi motsätta oss en strategi från de förtryckta
klasserna som syftar till att bygga en folkmakt som säkerställer en bättre
och rättvis funktion för samhället som helhet. Konkretiseringen av
folkmakten kräver förberedelse av de förtryckta klassernas
organisationer som är avsedda att överta den och konsubstantieringen
av dessa organisationer med den roll som de måste spela, eftersom att
bygga folkmakt inte innebär att maktens konstituerande delar erövras
med våld . social-politiska av de förtryckta och att omedelbart arbetet
med ruptur inte fungerar uppsättningen av sociala behov.


Därför handlar det inte bara om att ta bort den nuvarande centraliserade
globala makten från de härskande klasserna utan om att sprida den,
decentralisera den i folkliga organisationer, omvandla den till något
annat. Att omvandla det till en ny politisk-social struktur. Den folkmakt
som utövas av arbetarna och människorna med organisationer som de
kontrollerar, i stort sett demokratiska och deltagande, kommer att vara
de som tar över sådan kontroll och tillägnar sig de ledningsfunktioner
som utövas från den statliga sfären. Det är därför en populär
maktstrategi måste ha som sin väsentliga utgångspunkt uppbyggnaden
av dessa organisationer och detta är en central politisk uppgift som
redan borde spela en frontlinjeroll när det gäller att avgöra om den
revolutionära framtiden kommer att vara socialistisk och frihetlig eller
nej. Det är därför som nederlaget för den kapitalistiska och auktoritära
ordningen, av autentisk folkmakt, utspelas varje dag, i förhållande till
hur det politiska och sociala arbetet är permanent inriktat och
specificerat.


Att skapa eller återskapa, stärka och konsolidera de arbetarfolkliga
organisationerna för alla de förtryckta och försvara deras roll är att steg
för steg befrukta den enda möjliga socialismen. En socialism i frihet,
där alla teknisk-vetenskapliga framsteg som vi känner till idag ställs i
tjänst för ett bättre socialt fungerande som gynnar människor, hela
folket.


\textbf{Lärdomar om kapitalism och orsaken till dem nedan.}


Särskilt detta senaste århundrade av kapitalism och folkkamper
lämnade mycket material för reflektion och studier. De lärde oss att
systemet har en mycket stor förmåga att utvecklas och att övervinna
sina svårigheter eller smälta sina interna kamper; att dessa slingrande
metoder inte orsakar djupa kriser, att de till och med kan vara
konstituerande element som ger den liv, som säkerställer dess
utplacering, dess förändringar i den dominerande maktens rotationer
även på den imperialistiska nivån. Allt verkar tyda på att ett sådant här
system inte begår självmord. Också att det inte kan förväntas att dess
interna process kommer att underlätta vår uppgift, att en sådan process
kommer att skapa element för socialismens ankomst. Hela dess
existensstrategi strider mot de grunder som ett samhälle behöver för
andra typer av sociala relationer som de som tänks i termer av socialism.
Och vi tänker på folkmakt i termer av frihetlig socialism.


De anordningar, mekanismer, institutioner, vanor, beteenden, idéer som
översvämmar det sociala livet, själva sättet att närma sig produktionen
av varor och tjänster, deras förhållande till naturen, kräver att de vänds
upp och ner för att möjliggöra ett annat sätt att leva på. Ingen bra
produkt kommer ut ur detta sociala och organiska universum för dem
nedan. De gamla idéerna om att öka progressivismen allt eftersom
kapitalismen utvecklas har begravts, tillsammans med en rad andra
paradigm, av historien. Vi använder begreppet "de underifrån" eller
"människor" med en precis innebörd. Det har ingenting att göra med
den innebörden av "civilsamhället" som gör ett rent blad med de klasser
och klassfraktioner som finns i det. Det där "civila samhället" som
utesluter de dominerande maktstrukturer som cirkulerar genom det och
som också är systemets stöd. Det där "civilsamhället" som jämställer
olika intressen samtidigt som det kapar, maskerar, en brutal verklighet.


\textbf{Vår politiska skyldighet från och med nu.}


I enlighet med den samhällsmodell som vi vill bygga, sker vårt
agerande i övergångens nu och i morgon längs två ömsesidigt beroende
och odelbara axlar: folkmakt och specifik politisk organisation. När det
gäller den första, som vi redan har sagt, varje handling av direkt
demokrati, deltagande, är varje självstyrd instans ett bidrag till den
konstruktionen. Men samtidigt är det viktigt att ta till sig historiens
lärdom att det är omöjligt att nå ett samhälle av socialism och frihet,
utan en stark politisk organisation införd i vår tids verklighet.
Komplexiteten i en transformationsprocess kräver en hög nivå av
förståelse för sociala mekanismer. Det tvingar oss att gå med ett
finalistprojekt med sådan smidighet att det kan vara operativt under de
mest olika konjunkturförhållandena. Posera och lös problem, planera
handlingsperioder, var uppmärksam på förändringar, uppskatta dina
egna styrkor, fiendens och specifika vänners. Utveckla en
analyskapacitet som gör att du kan visualisera händelser för att kunna
verka mer effektivt i dem. Arbeta för teknisk och politisk utveckling
som tillåter relevant genomslag.


\textbf{En annan väg, en annan produktion kräver socialism.}


Låt oss komma in på några pretentiösa vägar Så vad är vägen idag? Man
kan mycket väl fråga och det är en korrekt fråga. Som utgångspunkt
tycks den historiska erfarenheten av detta halvsekel tyda på att inte gå
in i systemets hårda kärna i syfte att förändra. Välj inte de element som
reproduktionskraften har för att skapa något helt annat. Leta strategiskt
efter de punkter där systemet är mest sårbart och där dess kontroll är
relativ, något svag, det vill säga de reaktioner och motstånd som dess
förtryckande politik väcker inom sociala områden som det inte helt
kontrollerar. Vad betyder detta specifikt? Man kan med rätta fråga sig.
Tja, ett syntetiskt och initialt svar leder oss till ett neuralgiskt ämne.
Ämne som vi bara kort kommer att nämna.


Systemet producerar inte bara reproduktion av dess grundläggande
relationer. Genom att baseras på dominans och exploatering, största
möjliga vinst, hänsynslös konkurrens, fruktansvärd individualism,
marknaden som en stor gud, det ständiga fysiska eller psykologiska
förtrycket av förtryckta agenter, rikedom och makt endast för en
dominerande klass, en industri "kulturell" som försöker införa vissa
värden, samtidigt producerar, utan att ha för avsikt, ett annat universum,
en annan situation. Och så uppstår de utanför maktens centra om den
grundläggande nyttjanderätten av varor och tjänster är en stor del av
befolkningen, och det systemet kastar majoriteten av mänskligheten i
misär, och exkluderar dem successivt. Detta universum av människor
som är berövade allt (nödläge) eller nästan allt (fattigdom) eller som har
tillgång till väldigt lite av det de strävar efter, (lägre medelklass) består idag av nästan 80\% av världens befolkning. En viss mängd kulturella
förändringar har ägt rum i detta universum. Överlevnadsmekanismer,
ursprungliga former av ömsesidigt stöd, att leva med tillfälliga
arbetsformer. I sådana vardagliga existensförhållanden dyker nya
tekniker och sätt att tänka och känna upp. Många beteenden som är
oönskade och bekämpas av systemet. Det är en värld som inte tror på
vissa diskurser, institutioner och sociala och politiska praktiker. Det
finns grader av förändring i föreställningar om rättvisa och rättigheter,
förändringar som tar avstånd från de helgade. Ytterligare ett historiskt
ämne produceras, både personligt och kollektivt. Det finns det dagliga
militanta arbetet som vi har hänvisat till, men det finns andra med större
intensitet, större volym, som vi måste vara uppmärksamma på och om
möjligt förutse dem i våra analyser.


Tja, det finns ögonblick då många sociala problem förtätas och svar och
sociala mobiliseringar av olika tecken och styrkor uppstår. De är
ögonblick av direkt aktion som möjliggör stridbar social utveckling och
politik relaterad till våra idéer. Hur vi agerar där kommer att komma ut
mer eller mindre stärkta. Det finns många exempel på folkliga uppror i
vårt Latinamerika och kanaler som de öppnar och som kan upprätthållas
och fördjupas annars återgår systemet för att skrämma dem.


\textbf{En banas flytbarhet.}


Tiden för processerna kan inte bestämmas enbart av sinnet. Det är
därför vi har insisterat på att tala om ett nytt sätt att bedriva politik, att bygga ett starkt folk, att artikulera dessa två instanser i ett
sammanhängande fält. Det är också viktigt att strategi (på dess olika
nivåer) och taktik har ett förhållande av ömsesidigt inflytande. Jo, taktik
måste finnas inom strategin och detta genomförs genom den. Även om
de är olika fält måste de vara permanent sammankopplade. Det är
tydligt att strategin markerar generella fält, aktion guider,
grundläggande koordinater, å sin sida måste sicksacka beroende på den
konkreta historiska aktionens flytande men denna sicksack måste göras
inom vissa ramar och med visst innehåll är inte möjligt med i något
förändringsprojekt. De är olika metoder och man kan inte tilldela dem
en liknande karaktär eller ignorera det som är unikt med var och en, det
område som var och en täcker tillräckligt. Att gå ner, från början till
slut, principerna för taktiken utan motsvarande "medlingar" gör talet
endast deklamerande och kan ha en trevlig etisk ton. Men det är
naturligtvis inte vårt syfte.


Byggandet av”En stark folk” kräver då ett visst regelbundet socialt
arbete och en politisk organisation som är artikulerad till det arbetet. Att
få erfarenhet av det som, sett på långt håll, verkar vara en mycket
komplex fråga och som inte är så när man är bekant med den, när vi
använder och kombinerar dem dagligen inför olika händelser. Lämpliga
reflexer genereras för arbetet och resultatet är en idealisk hantverkare
för aktionen med revolutionerande avsikt. Naturligtvis innebär detta att
ge latheten en kamp på döden.


För att upprepa lite, men vi tycker att det är bekvämt, kommer vi att
använda begreppet social för att beskriva aktiviteter som:
fackföreningar, kooperativ, grannskapsprotestarbete, mänskliga
rättigheter, ursprungsrörelser, bönder, allmänna och specifika frågor av
en protesttyp eller för omedelbar förbättringar såsom hälsa, bostäder,
etc. Genom politisk organisation, en syntesinstans, som försöker
säkerställa kontinuiteten i strategin, den teoretiska utarbetandet,
utvecklingen av tekniska instanser, de allmänna riktlinjerna i
situationen, tillhandahållande av effektivitet för konfrontationer. , den
allmänna visionen av de partiella striderna, platsen för fiendens strategi
i varje ögonblick, den ständiga inlärningen av vad den populära kampen
avslöjar, främjandet av allianser som processen ger råd. Att bygga ett
förslag till socialt fungerande för nuet, för hela samhället, där
förändring bearbetas utan avbrott. Att så exakt som möjligt, i sitt
nuvarande tillstånd, lokalisera staten som klassfiendens speciella
politiska struktur, all dess repressiva förmåga, alla dess "perversa
fantasi"-institutioner: val, parlament, osv. men samtidigt ha i åtanke att
den dominerande kraften inte bara finns där, att den löper genom olika
artärer i den sociala kroppen.


Vi lokaliserar alltså det sociala och det politiska som två plan av
samtidig och korrekt artikulerad handling. Men var och en med sin
relativa självständighet, med sin egen specificitet. Vi är alltså anhängare
av samtidigt arbete, inom samma projekt: av frihetlig politisk
organisation och arbete inom hela det sociala området. Vi är anhängare
av uppbyggnaden av folkmakten, som organisationen redan meddelade
i material från 1960 och framåt.


Men vi måste säga att grunderna för detta tillvägagångssätt har
inskrivits i själva gryningen av den libertariska uppfattningen om
socialism. Den sociala revolutionen; staten som ett uttryck för
klassfienden; ett samhälle baserat på solidaritet i motsats till
kapitalismens grymma själviskhet; icke-användning av systemets
mekanismer: val, parlament, att inte ta positioner i staten; undvika
institutionalisering av fackföreningar. Det var dessa socialpolitiska
förslag och praxis som markerade en allmän kurs för att undkomma
systemets dödliga famn, dess klibbiga, bedrägliga nät, och ibland så
attraktivt för många. Grafiskt brukade de säga det på dåtidens språk:
"gå inte in i fiendens grenar."


\textbf{Ovanstående och nedanstående som homogena fält.
Demontering av det gamla.}


En revolutionär process kräver att dess riktning är nedifrån och upp och
inte tvärtom som nästan alltid föreslås. Av det nedan och det ovanför
som Bakunin hänvisade till och som inte innebar hierarki utan snarare
sociala organisatoriska instanser. Från människorna själva, underifrån,
från dem som lider av systemets stränghet, från dem som gör motstånd,
skapar och söker organisationsformer för att försvara sig själva. Detta
innebär i militans en produktion av en kultur för dess passage i den
föreslagna sociala förändringen. Det innebär, låt oss säga i förbigående,
också vissa förändringar, internalisering av projektet, redan i "stil" och
militant beteende. Tja, som de säger: det är svårt att göra pumpagodis
med potatis.


Uppgiften att ta bort det gamla, flytta det, dekonstruera dess struktur är
en daglig uppgift och inte en punktlig och episodisk. Vi är en del av
konstruktionen av en situation och dess användning beror på vad vi har
gjort tidigare. Daglig uppgift som måste utföras inom de olika folkliga
uttrycken och att söka största harmoni med oro och brådskande
upplevda så att denna nödvändiga förutsättning för folkligt deltagande
är närvarande. Att de inte är ensamma praktiker av dem som, som
verkar utanför populära känslor, bara blir arga på folket. Det är inte att
följa vanor som påtvingats av århundraden av konstruktion av ett ämne
för ett system, det är en daglig uppgift av militans för dekonstruktion
inom och inifrån folket. Det är attackerande strukturer som har sin
släktforskning, sin utplacering och som bor i olika "territorier" i
systemet.


En uppgift inom fiendens territorium, kopplad till flera motstånd och
kamper, de flesta av dem kräver eller kräver sociala förbättringar.
Efterlyser reformer angående deras livs existens. Men som vår
teoretiker Malatesta sa: frågan handlar inte om att uppnå förbättringar
utan med vilken anda, med vilken bakgrund det görs. Han tillade att att
uppnå reformer inte är detsamma som att vara reformist. Vilken
folkmakt som än byggs måste ha ett mål från början: socialism. Utan
den guiden kommer det inte att finnas någon emancipatorisk framtid.
Denna process att bygga folkmakt kan åstadkomma förbättringar och är
inte i samklang med den något magiska premissen: "så mycket värre,
så mycket bättre." Eller "allt är sig likt", vilket skymmer särdragen hos
olika processer som, även om de kan, och detta är fallet i den
kapitalistiska världen, har delar av systemet, samtidigt har singulariteter
som etablerar särskilda rum som måste vara utnyttjas. Kapitalism i ett
tillstånd av diktatur är inte detsamma som i ett tillstånd av klassisk
borgerlig demokrati. Utan att göra en värderingsbedömning kan man
säga att båda situationerna lämnar handlingsutrymmen som är olika.


Varför vill dessa anarkister alltid ha en revolutionär process? Det är inte
ett romantiskt eller nostalgiskt val. Det är ett nästan starkt rationellt val.
Den bygger på en logik som detta århundrade av kapitalistiskt
fungerande indikerar för oss, med en idag mer än vältalig i sina fasor.
Vilka saker är så hemska att de kräver att vi ändrar oss nerifrån och upp
och grundligt? Vissa data kan vara illustrativa i relation till våra
"händelser". Låt oss se.


\textbf{Transnationella företag, nyliberalism och imperialistisk makt.}


Vi kommer att ta data som inte kan anklagas för "rabiata radikaler."
Utan tvekan, i detta ämne, är den avvägning som gjordes vid
mottoppmötet i Wien i år, för inte så länge sedan, av intresse:
\emph{"Transnationella företag utövar enorm makt i världen, en makt som
påverkar allas liv. Transnationella företag går runt i världen och ställer
arbetare, samhällen, till och med hela regioner eller länder mot
varandra, och skapar hänsynslös konkurrens där mänskliga rättigheter
till slut undergrävs överallt. Transnationella företag är obestridda
aktörer i främjandet av nyliberal ideologi, en följeslagare på vägen mot
"denna globalisering". Latinamerika och Karibien är två av de
regioner i världen som har drabbats hårdast av dess förödande
konsekvenser: arbetslöshet och arbetsotrygghet, tillväxt i fattigdom och
marginalitet, förstörelse av jordbrukssystem i jakten på jordbrukets
monopol, kränkning av rättigheterna av ursprungsbefolkningen och
bondebefolkningen, plundring av naturresurser, privatisering av
offentliga tjänster, avindustrialisering, krympning av utrymmet för
stater och regeringar att reglera sina ekonomier.”}


De som lämnade imperialismen för döda är inte bra för gravgrävare.
Imperialismen lever och förtrycker som aldrig förr. Samtidigt har
staterna i de mest industrialiserade länderna mångdubblat sina
funktioner på olika områden. Det är också sant att det är en annan form
av den kapitalistiska staten eftersom den har slutat ta hand om vissa
tidigare funktioner och tagit på sig andra. Det är en form av stat, i detta
stadie, där stora transnationella företag spelar en annan roll än det
klassiska företaget i andra tidigare stadier. Där internationellt
finanskapital dagligen korsar den politiska nivån. Det är strukturer, de
ekonomiska, rättspolitiska och ideologiskt-kulturella som idag har en
mycket specifik artikulation.



\bigskip


\begin{figure}[htbp!]
\centering
\includegraphics[keepaspectratio=true,height=\textheight,width=\textwidth]{f-f-fau-federacion-anarquista-uruguaya-intervju-me-9.png}
\end{figure}



\bigskip


\textbf{Vårt Latinamerika och uppbyggnaden av folkmakten.}


Jag tycker att det är bra att nämna några historiska fakta eftersom
arbetet till övervägande del är mer eller mindre teoretiskt.


Det finns olika sociala mobiliseringar. Ursprungsrörelser med vissa
partiella och allmänna anspråk; väpnad kamp som i Colombia och
Mexiko samexisterar med sociala rörelser; folkliga uppror mot
regeringar och krav på nationalisering av naturrikedomar mot
imperialistiskt plundring; folkomröstning mot regeringsbeslut eller till
förmån för vissa sociala och politiska situationer; upprepade uppror
som i Bolivia; motstånd som går över gränser och blir en enda röst mot
ALCA \emph{eller-FTAA;} miljörörelser till försvar av den naturen som så
misshandlas och slits sönder av systemet; missnöje som kommer till
uttryck i traditionella val med människor som röstar emot det som redan
är motbjudande och känner hopp, i olika grad, i väntan på att nya, bättre
saker ska komma. Val, som i allmänhet, snart svika befintliga små eller
stora förväntningar.


Just detta kopplat till institutionella och valprocesser, som inte direkt
bygger folkmakt, är också värt att ha i åtanke som data från en annan
verklighet än andra historiska ögonblick.


Vi har sagt det andra gånger, val kan också ses som undersökningar som
avslöjar missnöje och sökningar från befolkningens sida. Där själva
valet och all den politiska tekniken från de uppifrån som hälls i det
misslyckas med att omintetgöra ett visst medvetandetillstånd som
konjunkturellt har ett uttryck i den fantasimekanismen. Valmekanism
som inte motsvarar strider som pekade mot andra horisonter, som i fallet
med Bolivia till exempel. Och där saker och ting ibland är väldigt
blandade.


Trots all mediabevakning som denna undersökning presenterar, noteras
det vid tillfällen att viktiga aktiva sociala sektorer med organiserade
eller spontana uttryck avgjort är positiva till grundläggande
förändringar och för tillfället spelar de ett kort som inte är på sin plats
på den institutionella sajten på grund av alla den symboliska kraften
som fortfarande presenterar, i vissa imaginärer, detta spindelnät. Andra
gånger säger också det populära förkastandet av regeringens politik en
del.
Naturligtvis måste vi i alla dessa valprocesser ta hänsyn till de
mekanismer som satts i spel av höger- och center-högerallianser, den
enorma roll som massmedia, multinationella företag, den
nordamerikanska ambassaden och andra spelar.


Ja, vallösningen framstår som blandad med olika uttryck för
konstruktion av folkmakt, av direkta agerande från sociala rörelser i
jakten på nya former av social organisation som i högre grad innehåller
folkligt deltagande. Reagerar mot gammal praxis. Men alla valtillbehör
och tal som upphöjt nämner det centrala i folkets krav dyker upp vid de
"lämpliga" ögonblicken. Och i denna episodiska valterräng, som det har
hänt, finns det en förkärlek för figurer som verkligen representerar lite
eller ingenting av det och som snabbt försöker demontera
ingredienserna med den största transformativa potentialen. Det finns en
hel väldigt pervers symbolvärld som fortsätter att spela starkt och som
tydligen kommer att projiceras under ganska lång tid, vilket förhindrar
autentiska förändringar.


Men dessa förslag verkar inte träffsäkra, väldigt laddade med ett
elitism-avantgarde att alla dessa folkmakts uttryck och kamp är till liten
nytta om de slutligen hamnar i valkanalerna utan viktiga prestationer.
Prestationer måste lokaliseras historiskt och i ett annat område. I en
rytm som kanske inte lämpar sig för den oroliga kommer de att bära
frukt: mångfaldigandet av uttryck för direkt aktion, av självförvaltning
inom olika områden, av organisering av det folkliga med former som
inte syftar till att bli institutionaliserade, den växande misstron på
borgerlig demokrati, den politiska "kasten" och det gamla sättet att
bedriva politik.


Till exempel i Bolivia vände sig folket till Sánchez de Lozada och Mesa
följde en i huvudsak liknande politik, men folkrörelsen gick ut på
gatorna igen och vände sig till Mesa, en indikator på att deras
organisatoriska erfarenhet och deras medvetenhet om deltagande inte
var De hade dött av frustration. Vilket inte betyder att Evo Morales nu
representerar de kraven, men han har inte så mycket alternativ till att ta
del av det, eftersom hans politiska liv kommer att vara inblandat.


Till exempel i Bolivia störtade folket Sánchez de Lozada och Mesa
följde en i huvudsak liknande politik, men den folkliga rörelsen gick ut
på gatorna igen och störtade Mesa, en indikator på att deras
organisatoriska erfarenhet och deras medvetenhet om deltagande inte
var De hade dött av frustration . Vilket inte betyder att Evo Morales nu
representerar de kraven, men han har inte så mycket alternativ till att ta
del av det, eftersom hans politiska liv kommer att vara inblandat.


Man har sett att på grund av dessa ökända regressioner, främst främjade
av partier som betecknas som progressiva, att kampen inte dör för dem
nedan eftersom de redan har rötter av ett visst djup.


De är enorma reaktionära strukturer och politiska förslag fulla av "nya"
löften som får detta relativt nya universum som har vuxit fram att välja
vägar som ibland leder det till snubblar; provisoriska vägar i specifika
och knepiga fall som uppstår och som de ännu inte helt har övergett.
Att de kommer att överge när de lyckas bilda ett eget generellt förslag
om nya sociala relationer, något som inte kommer utifrån, utan som är
byggt inifrån sig själv. Och för att uppnå det krävs en viss socialpolitisk
kraft.


Kampen om folkmakten, som har setts i Latinamerika, börjar med
vardagliga kamper. Massrörelser har ibland haft stor kapacitet att samla
styrkor, i stadsdelar, i folklig samordning för specifika frågor som
vatten i Cochabamba, för markanspråk och respekt för
ursprungsbefolkningens samhällsliv. Arbetar- och bondeförbund och
urfolksrörelser verkade ibland bilda ett starkt, stridbart socialt nätverk,
vinna på gatorna och lyfta slagord som i allmänhet inget vänsterparti
hade på sin agenda.


Sociala organisationers olika folkliga uttryck med avgörande
genomslagskraft är kända och har markerat en form av kamp mot
systemet de senaste 15 åren. I Argentina av "Låt dem alla gå nu!"; De
störtade också två regeringar i Bolivia; i Ecuador var det tre under de
senaste fem åren och ytterligare en i Peru. De var en del av den första
kraften i att stoppa försöket med högerkupp i Venezuela.


Idag pågår detta folkliga uppror i Honduras. Vi uttrycker för övrigt vår
innerliga solidaritet med allt som är antidiktatur i denna kraftfulla
mobilisering där olika sociala organisationer ingriper. Denna händelse,
i detta ögonblick, särskilt antikupp, har en mycket mer komplex läsning
än bara återkomsten av den konstitutionella presidenten.


Det finns olika uttryck för sociala rörelsers förmåga att agera och
utmana de värsta regeringsregimerna och de åtgärder de producerar. De
har mötts av polis och militär förtryck med blod och eld på gatorna.
Mycket intressanta organisationsformer har getts, idag agerar sociala
rörelser på sociala och ekonomiska problem, kamp för hälsa, vatten,
sysselsättning, vägar, elektricitet, mänskliga rättigheter, exakta
rättigheter för ursprungsbefolkningar, nu mot en direkt diktatur. De är
rörelser som ständigt vänder sig från sociala till politiska eftersom deras
krav rör den dominerande maktens intressen och staten snabbt ingriper
för att förtrycka dem och på medellång sikt görs ett försök att återföra
dem till den borgerliga institutionella domesticeringens väg.


Vi har nämnt att det mer än en gång sägs att det efter dessa uttryck finns
lite eller inget gynnsamt kvar, detta förefaller oss vara en gammal
diskurs som inte har någon plats i nuet. I många av dessa tal har vi
bokstavligen sett att: om det gamla avantgardepartiet inte är där, med
sin grupp av proffs och tekniker, kan det inte finnas någon väg ut. De
tänker inte på något annat sätt att göra politik, den upplysta eliten måste
vara där för att vägleda allt.


Ja, den politiska organisationen fortsätter att vara av primär betydelse
för befrielsen och för kapitalismens brytning och destrukturering och
början på en annan process på olika grunder. Men den politiska formen
som måste sökas är en annan och får inte upplevas som ett avantgarde
utan som en annan nivå eller ett annat område av samma kamp och att
verka inifrån den är en väsentlig förutsättning.


Vi vill betona något som redan har sagts. Alla dessa kamper, krav,
konfrontationer, innebär en process av aktivt deltagande av
befolkningen, ackumulering av kunskap från erfarenheter och
tillvägagångssätt som produceras i sökandet efter legitima lösningar,
alla frågor som är grundläggande i konstruktionen av folklig makt,
inom vilken den politiska Organisationen måste hela tiden, väl inne och
inte utanför, ha den dubbla artikulation som en process av denna
karaktär kräver.


\textbf{Kan det vara vår tid?}


Allt det som har sagts får oss att överväga den frihetliga politiska
organisationens roll i denna historiska period: dess strategi, dess
organisationsform, dess sätt att göra och vara i nuet. "Vantgarde"-
partierna, de som "representerade" proletariatet och folket, verkar vara
mer bankrutta än någonsin. Om vi tar vårt Latinamerika under de
senaste decennierna av de vi nämnde tidigare, så finns det berikande
exempel på hur dessa partier befann sig i marginalen eller i positioner
för att reproducera de existerande dominansförhållandena, i de många
transcendenta och befolkade mobiliseringar som genomfördes av de
underifrån i mycket av det drivs av breda sociala organisationer. Bolivia
har varit det mest paradigmatiska. Men vi vet att det inte var den enda,
att den här situationen var som en flod som rann genom olika punkter
på vår karta.


Men samtidigt som folkrörelsen leder relevanta socialpolitiska kamper
och går bortom ”vänsterpartiernas” förslag, finns det ett ögonblick då
de misslyckas, de lämnas utan revolutionära svar och det finns ett
vakuum som fylls genast av de vanliga bekanta. Det är många som gör
alla utvärderingar angående detta vakuum utifrån logiken i frånvaron
av avantgardepartier som syftar till att ta över delar av staten eller den
nuvarande statens funktion i syfte att starta en process därifrån.


Det vill säga, de analyserar eller föreslår från samma logik som gjorde
att "vänsterpartierna" frånvarande eller förnekade dessa populära vägar
som giltiga. Det verkar knappast som att frågan skulle vara ett annat sätt
att bedriva politik och ett annat sätt att föreställa sig politisk
organisation. Det vill säga, vilken roll bör politiken spela idag i ljuset
av den historiska erfarenhet som gått. Det med "caboose" fungerar inte
längre och jag tror inte att det med "växellådsremskivor" heller, vi tror
att det fungerar, och sett allt från en annan logik, "den lilla motorn" som
vi redan har hänvisat till tidigare. Utan tvekan är den politiska
organisationens roll fortfarande giltig och täcker ett utrymme som
skiljer sig från det för sociala organisationers agerande. Men alltmer
verkar det nödvändigt att tydligt specificera dess verksamhetsområde
och den praxis som motsvarar den. Det är en annan av våra uppgifter.
Och, det förefaller oss, att den som är i samklang med dessa
mobiliseringar och som i allmänna termer har föreslagit något som
liknar en politisk handling av den typ som är nödvändig som en följd
av dessa processer är anarkism.



\bigskip


\textbf{F.C. – FAU hade bland sin verksamhet en specifik uppgift med
väpnad kamp. Har detta orsakat stora organisatoriska problem?
Har organisationens struktur genomgått relevanta förändringar?}



\bigskip


\textbf{J.C.M.} – Allt detta relaterat till den interna organisationen och
förberedelserna och träningen av militans i förhållande till de historiska
situationer som ska mötas är en viktig fråga. Det är känt att anarkistiska
organisationer av den specifika strömmen och även andra har
grundläggande dokument som principdeklarationen och den organiska
stadgan. De politiskt-sociala arbetslinjerna, de erfarenheter som
implementeringen av sådana riktlinjer ger inom de olika sociala
områden som omfattas gör att den organiska stadgan flyttar mer än en
gång, uppenbarligen också variationerna av en viss betydelse av
situationerna. Inte heller den principdeklaration som hör till en period
av organisationen förblir densamma efter flera års militant arbete. Men
generellt sett har vi, så vitt vi vet, intrycket att det handlar om mindre
rörlighet. Detta beror också på hur principdeklarationen är sammansatt.
Om du har kapitel som refererar till historiska situationer eller stadier
så blir din rörlighet större. De allmänna principerna justeras, utvecklas
och uppdateras baserat på kunskapsutvecklingen, men detta har i
allmänhet en långsammare takt.


Det finns icke-teoretiska ideologiska element som utgör vår
organisation, som utgör dess imaginära och sammanhållning och dessa,
utan att vara dogmer, är vissheter om den väg som söks och det är därför
de genomgår få variationer. I vilket fall som helst, dessa instrument som
är artikulerade för hela uppgiften var inte tänkta av oss som medel utan
som en del av den allmänna uppfattningen om den militanta dynamiken.
Vi betraktar dem som konstituerande element av organiserad anarkism
och av samma värde som de andra elementen. Vi vet att det i vår
allmänna frihetliga miljö finns ett gammalt argument om att
organiserandet bara är ett medel. Detta skulle för oss innebära att man
skiljer det sätt på vilket det utförs från praktiken och det är inget litet
problem.


Men låt oss fokusera mer på frågan. Att införliva en specifik beväpnad
anordning, för att fungera regelbundet, kräver en rad tekniker i enlighet
med den specificitet som måste mötas och utföras. Men dessutom, och
detta är väsentligt, har dess existens effekter på organisationen som
helhet. Det är inte att lägga till ytterligare en aktivitet till de andra som redan finns, det innebär att omstrukturera hela organisationen så att dess samordning med resten av aktiviteterna är konsekvent inkluderad i
strategin och naturligtvis inom den allmänna ideologi som täcker den
uppsättningen av handling - politik.


På denna specifika punkt: väpnade aktioner, började FAU inte från noll
och anslöt sig inte heller till modet med direkt gerillaaktion som
slutligen kallades "den gerillafokus". Det började inte från noll eftersom
anarkismen hade en historia av mycket fruktbara väpnade direkta
aktioner: heroiska, rättfärdiga, exproprierande, av grova och blodiga
konfrontationer med statlig förtryck. För att uttrycka det snabbt, de
strider och episoder som förblev vajande flaggor i historien som
Martyrerna från Chicago, Sacco och Vanzettti, den spanska
revolutionen, järnpelaren i Durruti och just här i Río de la Plata, den
tragiska veckan, kampen och massakern i Patagonien, de hämnande
arbetarna som avrättade bödlar. Listan skulle bli väldigt lång och vad vi
vill är att ge något bara som ett exempel. Men allt detta som vi nämnde
är inte bara ett generiskt exempel, det var i fantasin och känsligheten
hos en stor del av militansen som grundade FAU, fruktansvärda
förföljelser, fängelser och mord för anarkister, avrättningar och
"försvinnanden".


All denna samlade erfarenhet ignorerades inte. Många av dessa
händelser, ofta med detaljer, var vanliga samtal på olika platser för
anarkistisk verksamhet, men inte bara formellt i skriftlig propaganda
eller på ett möte, utan också berättade i broderliga samtal av kollegor
som kände till eller deltog i dessa aktioner: Spanjorer som hade bosatt
sig här och som varit med i revolutionen; eller expropriatorerna som
utsattes för tortyr och långa fängelser; arbetarna som häftigt förföljdes
och torterades i Argentina och några här. Det fanns en medvetenhet om
att kampen inte var lätt och att revolutionen inte heller skulle bli en
snabb process. Gerillaströmmarna som just hade vuxit fram hade en
annan syn på fienden och det fanns till och med de som trodde, och till
och med sa, att revolutionen var precis runt hörnet.


Marxismen i Latinamerika hade en helt annan historia och en imaginär
med nästan inga beröringspunkter med vår. De hade i det ögonblicket
den kubanska revolutionära episod som var atypisk för den linje av
fredlig samexistens som de kommunistiska partierna på kontinenten
proklamerade och att de var den viktigaste marxistiska kraften. Det är
därför strategin för fokus och den automatiska överföringen av
gerillastrategin uttryckt i det som kallades "fokus" aldrig delades av oss.
Vi såg den väpnade kampen ur ett annat perspektiv, och i ett annat
historiskt perspektiv. Vi var mycket medvetna om våra länders historia.
Precis som det inte fanns några överenskommelser fanns det ingen
konflikt med dem som riskerade sina liv inom en annan strategi än vår,
vi marscherade längs olika vägar och många gånger samordnade vi
specifika tekniska saker. Vi utvecklade den här delen en aning, inte på
grund av att det var lust, utan för att de under lång tid i vissa
libertarianska miljöer identifierade oss med "fokus" eller "gerillaism"
(som de sa) och det var aldrig fallet. Det var ett felaktigt betyg.


Organisationens beslut att sätta upp en beväpnad apparat var inte ett
beslut över en natt. Det fanns en hel tidigare process. Inom denna
process anpassades organisationsformer, extra organisatorisk
infrastruktur för nödfall, alternativa lokaler varifrån fackliga och
sociala kollegor i det offentliga rummet skulle verka i tider av
förföljelse, definition av kriterier och grundläggande
säkerhetsmekanismer för både offentlig militans och för ansvariga
kamrater för väpnade aktioner eller starkt stöd för den fackliga kampen.


Detta började till viss del genomföras 1962. 1963 stod det något stilla
eftersom behovet av att anpassa den allmänna organiska strukturen för
att fungera i enlighet med de svåra tider som förutsågs lyftes på
ekologisk nivå, fanns det en grupp av kollegor som inte höll med,
eftersom de redan hade ett annat strategiskt tillvägagångssätt som i
grunden var icke-våldsfritt, slutligen var de totalt oense. Och detta var
en av anledningarna till att ett visst antal kollegor separerade från FAU
1963. Därefter fortsatte FAU denna uppgift att anpassa sin organiska
stadga i enlighet med den utvärdering man gjort av den situation som
vi hade framför oss och som förväntades förvärras inom kort. Dessa
justeringar krävde givetvis ekonomi och för detta gjordes motsvarande
exproprieringar. I grunden banker.


Detta började till viss del genomföras 1962. 1963 var det något
stillastående eftersom när behovet av att anpassa den allmänna
strukturen för att fungera i enlighet med de svåra tider som förutsågs
uppstod i organisationen, fanns det en grupp kollegor som de höll inte
med, eftersom de redan hade ett annat fundamentalt icke-
våldsstrategiskt tillvägagångssätt, och slutligen var de totalt oense. Och
detta var en av anledningarna till att ett visst antal kollegor separerade
från FAU 1963. Därefter fortsatte FAU denna uppgift att anpassa sin
organiska stadga i enlighet med den utvärdering man gjort av den
situation som vi hade framför oss och som förväntades förvärras inom
kort. Dessa justeringar krävde givetvis ekonomi och för detta gjordes
motsvarande exproprieringar. Banker i grunden.


Därmed har vår organiska stagan haft en ryggrad som förblivit nästan
intakt och en hel del som gav upphov till nya kommissioner, organ,
sekretariat och funktioner för att på ett organiserat sätt kunna täcka
uppsättningen av projekterade åtgärder.


Det fanns en logik som skrek åt oss att om en analys av situationen
antydde en viss mängd åtgärder av en viss typ, kunde vi inte, efter att
ha vetat det, säga saker som: okej, men vi kan inte möta många av dessa
uppgifter eftersom de ändra våra principer och innebära faror för
avvikelser. Vi skulle alltså dekretera anarkismens olämplighet som en
social strömning som strävar efter systemförändring. Vi skulle begrava
det eller lämna det som en avlägsen referens till det förflutna. Så här
levde vi på den tiden och idag också. Vi har och genomför ett förslag
som vi anser är förenligt med folkliga krav eller så lämnar vi allt
utrymme för andra, med andra föreställningar, att täcka det. Det finns
ingen väg tillbaka i detta.


Redan vid den tidpunkten behövde organisationen en utveckling av den
väpnade apparaten. För olika funktioner och för att växa. Att kunna
kanalisera sympatier och kamper som kom i våra händer, att lansera
initiativ av en viss volym, att ta nya organisatoriska steg, och allt detta
krävde också en viss volym av ekonomi som en omedelbar fråga.
Naturligtvis var det inte OPR:s prioritet nummer ett, särskilt när det
redan hade nått en viss utvecklingsnivå, men det skulle vara en av de
aktiviteter som det skulle behöva fortsätta ta itu med med omsorg och
viss regelbundenhet. Men i början var det prioriterat. Detta är av de skäl
vi just påpekade.
\emph{(}Organisacion Popular Revolucionaria* - Populär Revolutionär
Organisation)*


Den repressiva volymen var redan hög, eftersom Tupamaros-gerillan
redan verkade och detta krävde adekvat teknisk utbildning av vårt folk
för att kunna nå målen och komma ur dem levande. Att fylla vakanser
för vissa väpnade aktioner i den repressiva situationen fungerade inte
längre. Kärnan i den väpnade apparaten var praktiskt taget alla arbetare,
och vi gav vår bästa i vår praktiska förberedelse. Vi gjorde det med stor
blygsamhet och ansvar. Vi hade förstått att det fanns saker som man
lärde sig allt eftersom.


Men din fråga pekade mer på den teoretiska aspekten relaterad till
organisationsformen, i detta fall den organiska stadgan, som fastställde,
samtidigt som organisationerna och funktionerna, rättigheterna och
skyldigheterna för andra militanta. Man såg till att det inte fanns några
luckor i allt som var relevant, vilket senare skulle skapa tvivel och
oändliga tolkningar. Kongressens organ var de som beslutade om
tolkningsskillnader eller brister som stadgan innehöll. Det handlade
alltid om att det var kollektivet som skulle lösa den här typen av
problem.


Diskussionerna, olika förhållningssätt, åsiktsförändringar förekom i
grunden i politiska och sociala analyser. Och det var och kommer alltid
att vara väldigt konstruktivt. Att producera en hel kultur av analys och
seriös diskussion är ingen liten uppgift för den politiska organisationen.


Det bör noteras, även om det inte är ett ämne som vi kommer att
utveckla här, att OPR (väpnad del) inte hade strategiskt oberoende. Det
vill säga exproprieringar, kidnappningar osv. Det var inte OPR:s beslut,
det var den politiska organisationens beslut genom det organ som
representerade den och legitimerades av gruppen. Detta var till skillnad
från all annan gerillaverksamhet i Latinamerika vid den tiden. Vi skulle
kunna utesluta den chilenska MIR som passar in i en partiuppfattning.
Men naturligtvis från ett marxist-leninistiskt parti med dess
motsvarande centralism.



\bigskip


\textbf{F.C. – Den annorlunda karaktären hos OPR i förhållande till Focus
är tydlig. Jag skulle vara intresserad om du kunde beskriva lite hur
denna väpnade tekniska uppgift fungerar. Inom vår libertarianska
uppfattning, hur möttes den väpnade apparatens marsch?}



\bigskip


\textbf{J.C.M.} – Det var ett stort bekymmer redan från början av OPR:s
ordinarie arbete. Libertär erfarenhet i denna mening var mycket liten.
Inte i aktionsdelen, jag menar naturligtvis arbetet med väpnad direkt
aktion inom en organisatorisk ram och i lämplig relation till den
allmänna strategin. Med ansvar, självdisciplin och disciplin. Där en
grupp kollegor agerade som en annan del av organisationen och
inramade sitt engagemang i de kollektiva resolutioner där de deltog som
de andra kollegorna. Det finns en kamrat, Carmelo, som satt fängslad i
ett annat land och i fängelse i flera år, bodde med kamrater från andra
organisationer. Han berättade för oss att militanterna i dessa andra
organisationer tyckte att det var konstigt och intressant hur vi hade
närmat oss väpnad aktion. Carmelo är en gammal kollega, med mycket
erfarenhet och mycket bra teoretisk-politisk utbildning och i flera år har
han varit mån om att skriva om ämnet. Förläng ytterligare en upplevelse
och ett försök som redan förekommer på ett syntetiskt sätt i volym fyra
av " En historia av FAU". Så det här ämnet fortsätter att vara intressant
och mer utarbetat material om det kommer i sinom tid. För nu kommer
jag att ta till en del av det jag nämner i boken som citeras ovan.


Det är utan tvekan en aktivitet som kan leda till många avvikelser, också
att se saker ur en vinkel som inte är vår, men vad kanske värre är, kan
generera beteenden som vi inte har att göra med och som utgör
motsatsen till vad vi vill med vår kamp. Men, som vi redan har sagt,
fanns det inget frihetligt stenbrott att hämta vägledning och förslag från.
Vi fick sedan experimentera med grundläggande saker i vår ideologi
som vägledning. Det var en utmaning men samtidigt en verklig politisk
skyldighet.


Det sades om och om igen: ”Vi måste akta oss för att inte tappa
meningen med saker och ting. Må vissa värden som är kära och
grundläggande för oss inte hamna i vägen. "Det här är en verksamhet
som leder till vissa och mycket komplicerade deformationer och
konsekvenser."


Det behöver inte sägas att förebyggandena var resultatet av vår
frihetliga uppfattning och de erfarenheter som fanns i detta avseende,
både historiska och de nya som sågs i gerillarörelserna som verkade i
olika länder.


Vi skulle kunna säga att det fanns en frihetlig idé om hur denna väpnade
verksamhet skulle vara som tog sina första steg. Det fanns en
uppsättning idéer som man trodde kunde ge en differentierad karaktär
åt detta arbete. Differentierad från den klassiska uppfattningen och
praxis. Det var nödvändigt att experimentera utifrån vissa kriterier som
motsvarade vår libertarianska matris.


Till att börja med lades vikt vid de ord som användes i relation till
nödvändiga funktioner. På grund av det magiska förhållandet som ord
och saker har.


Tillsammans med ordet kommer innehållet och med det avvikelsen.
Ingen chef någonstans. Att kollegor med visst ansvar bär namnet chefer.
Det föreslogs så här och detta löstes och så här praktiserades det.


På detta sätt hade OPR-verksamheten aldrig chefer eller befälhavare.
Den hade de ansvariga och fy! om innehållet inte var annorlunda.
Tillsammans med detta kom förstås andra saker som bildade en enhet i
den kampanjen för att skapa en kultur av motstånd mot ledarskap och
epaletter. Tillsammans med ett antal dagliga praktiker, gripna inifrån av
en ideologi, prioriterades träningen av följeslagaren. Utbildning så
omfattande som möjligt.


Låt oss först titta på några av dessa små vardagliga övningar som hjälpte
så mycket under träningen. Den där vardagliga som är så effektiv.


-Att självkritik och värderingsproblematiken inte finns kvar för tomma
tal, fristående från det vi gör varje dag. Detta sades, kändes och gjordes.


Problemet med värderingar upplevdes varje dag. Alla OPR-team hade
ett utvärderingsblad som beskrev beteenden. Under korta perioder, en
eller två månader, genomfördes denna utvärderingsuppgift. Laget självt
utvärderade sig självt och i det fallet var det möjligt att observera både
den ansvarige för laget och ligan (ett organ som består av tre lag).


Utvärderingsbladet innehöll värden som: Solidaritet, broderskap,
blygsamhet, förmåga att ge. Detta föregick den ”militära” operativa
kapaciteten i en sådan fil, som naturligtvis måste ha motsvarande nivå.


Detta hade mycket positiva effekter. Till att börja med var kritik och
självkritik inga tomma ord, det var inga saker för galleriet. På så sätt
blev det normalt, något totalt legitimerat, helt naturligt för en ansvarig
att förhöras och till och med begära en funktionsbyte.


Och därmed bröts godtyckliga maktmekanismer. Dessa mekanismer
som synligt eller osynligt genererade perversa metoder. På ett sådant
sätt att top-down och auktoritära attityder devalverades. Det var en
process som krävde en god portion arbete och engagemang, allt löstes
inte av sig självt som genom ett magi. Åtminstone i denna
”västerländska, kristna och kapitalistiska” kultur är frågan om makt och
egots upphöjelse inte lätt att lösa på ett icke-auktoritärt sätt. Utan tvekan var det inte samma sak att stärka dem som att bekämpa dem.



\begin{quote}


\emph{\dots{}“kamraten som ansvarar för ligan måste förbättra sig själv mycket.
Hans blygsamhet lämnar en del övrigt att önska.”\dots{}}



\end{quote}


Dessa kommentarer från en gruppmedlem blev normala och positiva.
Samtidigt som deras rätt var verklig, inte en formell fras, förbättrades
gruppen. Och det var svårt för en ansvarig att upprätthålla sig själv
godtyckligt. Det handlade inte längre om att en ansvarig bara gick upp
en dag och sa, låt oss göra lite kritik och självkritik. Och som en logisk
motsvarighet kommer många, av rädsla för vad som kan komma
härnäst, att förvandla detta till ren konformism. Och att allt kommer att
förbli som tidigare och till nästa gång. Som det ibland på skämt sägs:
"All kritik som vill säga att allt är bra är välkommen."


Det är värt att förtydliga att den dagliga utövandet av dessa värderingar
inte fick oss att tappa aktivitetens specifika karaktär ur sikte. Låt oss till exempel säga att det fanns rena exekutiva instanser och permanenta
uppgifter som måste utföras på ett visst sätt. Till exempel var det ingen
som tvivlade på att det vid tiden för insatsen var den som var ansvarig
för den som beslutade om de problem som kunde uppstå och som hade
lämnats utanför den tidigare planeringen, det obegripliga. Det var inga
mötesstunder.


\emph{”Ja, verksamheten kan vara tekniskt militär, men man måste vänja sig
vid att nämna det ordet så lite som möjligt. Vi måste använda termer
som politisk-revolutionär aktion."} Gerardo Gatti sa i ett möte
(förbundsstyrelsen).


Viktiga kulturella seder skapades som gjorde de prioriterade värdena
till verklighet. Vanor skapades som fick militanten att tydligt se sina
rättigheter och skyldigheter. Många saker började bli "naturliga". Att
vara auktoritär, godtycklig, oblyg, ostödjande, var inte saker som gick
obemärkt förbi och ännu mindre tolererades i tysthet.


Termen befälhavare (Comandante) användes bara på skämt. Vi hade
bildat en ideologi som uppmuntrade att ta det som ett skämt och färgade
allt detta. Vissa kamrater hade tränats genom att lyssna på episoder av
kamp, krav på frihet, för framtida samhällen som var rättvisa och
respektfulla mot den mänskliga personen. Samtidigt förkasta alla de
maktmekanismer som vill ha underkastelse, som glorifierar
kartongmyndigheter och hjältar. Att till illamående avvisa dessa
instrument för mänsklig robotisering i de mäktigas tjänst, såsom de
repressiva apparaterna. Så, sanningen är att i sammanhanget av den
kulturen var det inte givande att se ut som en soldat.


Där fanns den frihetliga idén. Därifrån utgick dessa farhågor om att inte
producera revolutionens soldater utan revolutionära kamrater. Det fanns
en stark inneslutningsdamm för militaristisk avvikelse och auktoritära
metoder. Det var alltså nästan normalt att den väpnade apparaten var
underordnad den politiska; att händelserna gjordes utifrån
organisationens allmänna strategi, dess nuvarande utvärderingar.
Vapnets arrogans fann inte grogrund. Inte heller arrogans i allmänhet.


Försvagade denna betoning på disciplin och självdisciplin, på kollektiv
protagonism, på frånvaron av epaletter, på respekt för den militanta som
en mänsklig enhet, på likabehandling, på förkastandet av auktoritarism,
effektiviteten, utvecklingen och prestationerna hos specifikt beväpnade
arbeta? Vi kan bekräfta att nej. Under den korta tid som upplevelsen
varade kan vi dra mycket olika slutsatser av ett negativt resultat.


Tro inte ens att vi ska säga att det gick smidigt, att allt var en lyx. Nej,
inte det! Det ligger inte i vår önskan att idealisera saken. Men när vi såg
de fel och defekter som ställdes inför och övervanns eller försökte
övervinnas, såg vi att effektiviteten, att förstärkningen av uppgiften
uppnåddes. Den självdisciplinen och en övertygad kamrat gjorde nästan
mirakel. Med stora begränsningar och brist på medel löste det sig. Det
fanns engagemang, vilja, förmåga för var och en att lösa saker. Det var
en acceptabel nivå av prydlighet som ökade.


Fomento, Aguilar, ligorna\dots{} lagen samlade erfarenheter och skrev
historia, skapade en kultur av väpnad aktion som inte hade som referens
vad som hade dykt upp vid det historiska ögonblicket och som spred sig
över kontinenten, med stora och mycket respektabla hjältemod, men
också med mycket imitation och innehåll som inte alls är relaterat till
våra syften.


\emph{"Vi måste skapa vår egen sak, med vårt eget sinne, i relation till
historien om denna plats och våra idéer. Imitation är en dålig
rådgivare.”} Detta var ett mycket delat kriterium.


Något skapades som inte kan dekreteras, som inte ges genom
mötesbeslut eller med bra manualer. En förmåga till reflektion
utvecklades, för effektivt deltagande av militanten, för att ta tillgivenhet
och förstå orsaken till vilken man var inblandad. Det var inte idealiskt
och tiden var kort, förstås. Men en övertygelse kvarstod: en frihetlig
"militär" aktivitet kan utföras. Och det är en myt att speciellt för detta
går allt bättre med auktoritarism och hierarkier.


\emph{"Organisationen måste ha värderingar som föregår vad vi vill ha för
morgondagen."} Det har alltid bekräftats. Och detta gäller för vilken
uppgift som helst. Inom denna oro för träningen av militanten,
utvecklingen av Deras\Slash{}våras reflekterande förmåga, finns det en
specifik erfarenhet som illustrerar denna situation väl: La Escuelita.
(den lilla skolan)


Denna aktivitet var känd med denna diminutiv, kanske var den avsedd
att ta bort dess högtidlighet, för att överensstämma med begreppet
blygsamhet som så betonades i teamutvärderingarna.


Vad var La Escuelita? Det var en erfarenhet som genomfördes utifrån
ungdomar från OPR som hade tagit ett större ansvar. Det var en aktivitet
för att överföra kunskap om olika frågor: filosofi, psykologi, historia,
pedagogik. Ett försök gjordes att skapa diskussioner och reflektioner
kring dessa ämnen. Flera specialiserade kollegor, de flesta lärare,
ansvarade för överföringen. Denna aktivitet genomfördes med
fullständig regelbundenhet och prydlighet. Nando och Silva var två
stora animatörer av detta. Det gav fruktbara resultat.


För att se vikten av denna utbildningsuppgift är det nödvändigt att
lokalisera det sociala sammanhang där det gjordes. Det var en tid då
förtrycket frodades. Konstant patrullering på gatorna, klämmor
(slumpmässiga kontroller på gatan), massiva räder, övervakning av
misstänkta platser. Under dessa förhållanden var det nödvändigt att
sammanföra kamrater från den väpnade apparaten som inte tillhörde
samma förbund och specialisterna och professorerna. Samtidigt måste
allmän säkerhet och motsvarande uppdelning mellan våra kollegor
täckas. Dessutom var huset avdelat för nästan alla, detta krävde extra
ansträngning, kollegorna fick flyttas för att se till att de inte visste var
de befann sig. Möten involverade huvor som gömde ansikten. Men alla
var övertygade om att målet var värt den ansträngningen och den risken.


Initiativet uppstod i Fomento. Det förtjänade inte mycket diskussion.
Det rådde enighet om detta. De var enhälligt stödda uppgifter. Militant
träning var alltid väl ansedd. Det hade en hel historia bakom sig. Bara
Silva, som senare skulle bli en stark underhållare, väckte vissa tvivel.
De var i princip följande: skulle det inte vara en uppgift att göra lite
senare; det skulle finnas mottaglighet som kompenserade
ansträngningen; Upplevde OPR-kamraterna som skulle delta detta som
en nödvändighet?


När tvivel hade lösts beslutades det att fortsätta med verksamheten.
Organisationen skulle utföras av Rogelio. Nando skulle göra den första
delen, som bestod av en uppsättning tester som skulle utföras av alla
medlemmar i OPR, och bildade ett team som skulle arbeta med honom.
Test som senare skulle diskuteras i ett gemensamt möte. Nando var en
psykolog, tekniskt sett av högsta nivå, en person av utmärkt mänsklig
kvalitet, han kommunicerade mycket bra. De kollegor som bildade ett
team med honom vid detta tillfälle var också proffs. Denna grupp
arbetade intensivt och noggrant med förberedelserna och utvärderingen
av proven. När denna del var klar gick vi vidare till regelbundna
kollektiva möten där ett brett problematik skulle diskuteras.


Resultaten av denna erfarenhet ansågs mycket goda. Men här är det
bättre att vi låter en av deltagarna komma till tals, en ”lärjunge” som
entusiastiskt gick med i denna aktivitet. Kamrat som kom från
arbetarklassen. Jag tycker han var från textilindustrin.


\textbf{-Vad minns du Ruben om La Escuelita?}


-Det första var den där psykoanalytiska testprocessen som vi utsattes
för. Det var ett antal dagar på golvet på ett sjukhus, i en amfiteater där.
Ett batteri av tester, ritningar, berätta historier, tolka fläckar. Alla tester som användes vid den tiden och som dessa kollegor granskade i
läsningen, i en kritisk inställning till psykoanalys. Och det var återigen
viktigt. Marxismen ägnade aldrig uppmärksamhet åt detta, på sin höjd,
till den farmakologiska psykiatrin. Detta var en mycket viktig sak som
öppnade en värld av läsningar för mig. Och så installerades själva
skolan. Att läsa resultaten av testerna som var spektakulära eftersom de
gav, som vi senare skulle se, 90\% fick det rätt (“slog spiken på
huvudet”).


Detta test var en bra förberedelse, sedan bearbetades teoretiska och
praktiska frågor. Rent praktiskt, rudiment av sprängämnen, “järn”
(vapen )och taktik. Det var frågor av historisk och filosofisk karaktär.
En grafisk bild fastnade i mitt sinne, det var en målning som sattes i och
togs ut. Att ta itu med hela den vetenskapliga frågan.


En av frågorna som den lilla skolan uppmuntrade var att vi läser fritt,
på var och ens initiativ. Om man jämför det med skolan för politiska
kadrer i Argentina och andra ställen har det inget med det att göra, till
exempel hade perreterna (PRT) (* PRT-ERP \emph{Guevaristiskt trotskistiskt
gerillaparti)} mycket ideologi och i järn (vapen) var det mycket röra. I
"montos" (* Montoneros: \emph{kristen vänsterperonistisk gerilla)} fanns det
mycket militär träning och lite ideologi.


När det gäller den lilla skolan skulle det finnas en rad möjligheter. I
varje undervisningssystem kommer det alltid att finnas en relation, en
grund för kunskapsöverföring.


En annan sak som jag minns är att uppsättningen batterier i testerna
användes kritiskt. För om så inte var fallet, om det ortodoxa kriteriet
tillämpades, skulle vi vara missanpassade psykopater. Teknikerna fick
omvärdera alla tester med det där speciella kriteriet, de fick lägga in
mycket arbetskraft. Kort sagt, oron var stor för att den lilla skolan skulle
fungera väl.


Jag vill tillägga till detta att när jag var tvungen att jämföra den
uppsättning frågor som hade funnits kvar i mitt huvud med vad jag
gjorde i Argentina, ledde hela det marxistiska utbudet till att jag
utvärderade vad den lilla skolan var i sin blygsamhet och i sin storhet .
Både i psykoanalytiska tekniker och i frågor om mänskliga
angelägenheter och filosofiska tvivel.


Endast en marxist kan säga att endast klasskampen rörde historien. Det
var bra att fylla ditt huvud med några tvivel och vissheter som du
riskerade ditt liv för. Det sammanfattar vad som är underbart med ett
utbildningssystem.



\bigskip


\textbf{FC – Ett annat viktigt bidrag till vår nuvarande anarkism är
ståndpunkterna om militant engagemang, hängivenhet för vår sak,
inom ramen för en anarkistisk politisk organisation. Vad föredrar
du frihetliga socialism eller anarkist? Skulle du kunna prata lite
om vikten av dessa aspekter för ett revolutionerande
transformationsprojekt?}



\bigskip


\textbf{JCM} – Det finns ett gammalt talesätt här: anarkism är ett sätt att leva.
De gamla kamraterna från tidigt 1900-tal sa det, de som varit
verksamma sedan 1905, 1910, 1920 och så vidare. När FAU startades
blev det ordspråket som så ofta kommit från dessa nyktra, blygsamma
och självuppoffrande följeslagares läppar ett ideologiskt-etiskt inslag i
den första ordningen. Något så enkelt men hur mycket vikt det hade.
Vad mycket det betydde! Det innehöll ingen arrogans eller elitism, de
menade i en mening, saker som dessa: fullständigt hängivenhet för
saken; känna det och öva på det varje dag; vara konsekvent; att motstå
att vara delaktig i systemet genom att utöva beteenden relaterade till
det; bekämpa ytligheten hos tomma och fåfänga ord.


De ville säga att det finns något som är värt att riskera livet för. Och det
där är sökandet efter ett rättvist, fritt och stolidarisk samhälle. Att man
inte kunde se så mycket skändlighet, så många fruktansvärda saker och
förbli likgiltig eller fundamentalt bekymrad över dina personliga saker
och se resten som sekundära frågor.


Men låt oss inte få ett falskt intryck, att något sådant innebar att isolera
sig eller förakta olika seder, nej. Dessa militanter fanns bland folket, de
organiserade broderliga festivaler, fotbollsklubbar, karnevalsfester,
teater, picknick och det var helt normal mänsklig kontakt med grannar,
ett familjeliv som alla grannes soner. Den levde genom att korrigera
ingjutna defekter, den ägnade så mycket tid som möjligt åt kampen och
spridningen av idealet. Till revolutionens förberedelser.


Ja, vi tycker att engagemanget för saken måste vara djupgående, för den
politiska organisationen som har ett socialt förändringsprojekt, för den
anarkistiska organisationen som försöker organisera allt på ett annat
sätt. På det sättet där kollektivet inte avbryter utan snarare stärker
personen.


När jag frågas om anarkism eller frihetliga socialism, placerar jag dem
som synonymer. Men jag skulle också strikt säga att jag föredrar
anarkism. Det är en sentimental fråga, de är känslor-minnen. Och
återvänder till vår tid, avslutar redan detta samtal.


För att säga de sista orden om engagemang för saken, skulle jag låta
alla FAU-kamrater som torterades, mördades, "greps-försvann" och
sköts tala med sitt beteende.


Som så många i vår älskade historia. De ville med sin "själ"
socialismens och frihetens morgondag och tvekade inte att sätta sig
själva på spel.


Det är de som alltid ger oss ropet "Kom igen! Låt oss gå!", för denna
sak förtjänar allt!



\bigskip


\begin{figure}[htbp!]
\centering
\includegraphics[keepaspectratio=true,height=\textheight,width=\textwidth]{f-f-fau-federacion-anarquista-uruguaya-intervju-me-10.png}
\end{figure}









% begin final page

\clearpage



% new page for the colophon

\thispagestyle{empty}

\begin{center}

Det Anarkistiska Biblioteket





\bigskip
\includegraphics[width=0.25\textwidth]{logo-sv.pdf}
\bigskip

\end{center}

\strut

\vfill

\begin{center}


fAu - federación Anarquista uruguaya

Intervju med J. C. Mechoso



2009-2010


\bigskip


Om organiserad Anarkism - Texter från fAu federación Anarquista uruguaya, Voluntad förlag
   

       

       

       

       

       

       

   



\bigskip
\textbf{www.anarkistiskabiblioteket.se}


\end{center}

% end final page with colophon


% end closing pages



\end{document}


% No format ID passed.



